Välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise 
seaduse eelnõu seletuskiri 

1.	Sissejuhatus 

1.1.	Sisukokkuvõte 

Välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse (edaspidi VRKS) muutmise seaduse ja
sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise eelnõu (edaspidi eelnõu) on välja töötatud, et võtta üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (edaspidi nimetatud ka menetlustingimuste direktiiv) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (edaspidi nimetatud ka vastuvõtutingimuste direktiiv), (ühiselt nimetatud direktiivid).

Eesti on kohustatud enamiku direktiivide sätetest siseriiklikusse õigusesse üle võtma hiljemalt 2015. aasta 20. juuliks. Täpsemalt tuleb selleks ajaks siseriiklikusse õigusesse üle võtta menetlustingimuste direktiivi artiklite 1–30, artikli 31 punktide 1, 2 ja 6–9, artiklite 32–46, artiklite 49 ja 50 ning I lisa järgimiseks vajalikud sätted. Menetlustingimuste direktiivi artikli 31 lõigete 3, 4 ja 5 järgimiseks vajalikud sätted tuleb siseriiklikusse õigusesse üle võtta 20. juuliks 2018. aastal. 
Vastuvõtutingimuste direktiivi artiklite 1–12, 14–28 ja 30 ning I lisa järgimiseks vajalikud sätted tuleb siseriiklikusse õigusesse üle võtta 20. juuliks 2015. aastal. Vastuvõtutingimuste direktiivi artiklite 13 ja 29 järgimiseks vajalikud sätted tuleb nende kohaldamisel siseriiklikusse õigusesse üle võtta 21. juuliks 2015. aastal.

1.2.	Eelnõu ettevalmistaja 

Eelnõu on koostanud Siseministeeriumi kodakondsus- ja rändepoliitika osakonnajuhataja ülesannetes Janek Mägi (612 5061, janek.magi@siseministeerium.ee), Birgit Lüüs Siseministeeriumi kodakondsus- ja rändepoliitika osakonnajuhataja asetäitja (612 5245, birgit.lüüs@siseministeerium.ee), sama osakonna nõunikud Ly Pärn (612 5068, ly.parn@siseministeerium.ee) ja Ele Russak (612 5246, ele.russak@siseministeerium.ee) ning õigusnõunik Mariann Rikka (teenistussuhe lõppenud), Haridus- ja Teadusministeeriumi õigusosakonna juristid Kati Uusmaa (735 0142, kati.uusmaa@hm.ee) ja Indrek Kilk (735 0144, indrek.kilk@hm.ee) ning Sotsiaalministeeriumi hoolekande osakonna kaasamispoliitika juht Triin Raag (626 9223, triin.raag@sm.ee). 

Eelnõu ja seletuskirja on keeleliselt toimetanud Siseministeeriumi õigusosakonna keeletoimetaja Helin Kask (612 5241, helin.kask@siseministeerium.ee). Eelnõu ja seletuskirja juriidilist kvaliteeti on kontrollinud Siseministeeriumi õigusosakonna õigusnõunik Gerly Herm (612 5234, gerly.herm@siseministeerium.ee). 

1.3.	Märkused

Eelnõu on seotud direktiivide 2013/32/EL ja 2013/33/EL ülevõtmisega ning Eesti õiguse kooskõlla viimisega direktiivi 2011/95/EL ning direktiivi 2001/55/EÜ teatud artiklitega. 

Eelnõu järgi muudetakse välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seadust (RT I, 23.03.2015, 25), isikut tõendavate dokumentide seadust (RT I, 23.03.2015, 16), riigipiiri seadust (RT I, 31.12.2014, 26), tööturuteenuste ja -toetuste seadust (RT I 04.06.2014, 8), välismaalaste seadust (RT I 2010, 3, 4), väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seadust (RT I, 23.03.2015, 28) ja õiguskantsleri seadust (RT I, 22.12.2014, 8). 

Eelnõu vastuvõtmiseks on Eesti Vabariigi põhiseaduse § 104 lõike 2 punkti 14 järgi vajalik Riigikogu koosseisu häälteenamus. 

2.	Eelnõu eesmärk
Eelnõu eesmärk on võtta Eesti õigusesse üle direktiivid 2013/32/EL ja 2013/33/EL. Direktiivi 2013/32/EL eesmärk on ühtlustada liikmesriikide rahvusvahelise kaitse menetlusi, kehtestades Euroopa Liidus (edaspidi ka EL) miinimumreeglid rahvusvahelise kaitse andmise ja äravõtmise menetlusele. Ühtlasi on muudatuste eesmärk viia liikmesriikide õigus kooskõlla Euroopa Kohtu ja Euroopa Inimõiguste Kohtu lahenditega rahvusvahelise kaitse taotlejate kohtlemist puudutavates küsimustes. Soovitakse tagada rangemad nõuded rahvusvahelise kaitse menetlusele ning suurendada rahvusvahelise kaitse taotlejale antavaid tagatisi. Näiteks sätestatakse kolmepäevane tähtaeg rahvusvahelise kaitse taotluse registreerimiseks ning kuuekuuline tähtaeg taotluse tavakorras menetlemiseks.

Direktiivi 2013/33/EL eesmärk on määrata kindlaks rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu ja kinnipidamise miinimumtingimused. Direktiivi muudatuste järgi sätestatakse, et tingimusi tuleb kohaldada kõikides vastuvõtuasutustes ja kinnipidamiskeskustes ning kõikide rahvusvahelise kaitse liikide puhul. Lisaks pagulasseisundi taotlejatele on seega hõlmatud ka täiendava kaitse taotlejad ning need isikud, kelle kohta ei ole vastutavat liikmesriiki veel vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusele (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, (edaspidi Dublini määrus) kindlaks määratud. Samuti on direktiivi ümbersõnastatud versioonis kirjeldatud üldiseid tingimusi rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamisele. Ühe olulisema muudatusena näeb direktiiv ette kohustuse tuvastada rahvusvahelise kaitse taotleja võimalikud erivajadused, need fikseerida, ning tuleb erivajadusi kogu rahvusvahelise kaitse menetlemise jooksul arvestada, võimaldades taotlejale eritingimustele vastavat abi või toetust. Samuti seatakse kohustus koolitada võimalike ohvritega kokkupuutuvaid ametnikke. Sätestatakse, et saatjata alaealiste puhul tuleb peale rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist hakata otsima tema Euroopa Liidu liikmesriikides elavaid perekonnaliikmeid ja teisi sugulasi. Samuti täpsustatakse alaealise taotleja juurdepääsu haridusele.

Oluline on mainida, et rahvusvahelise kaitse taotlejate kinnipidamist puudutavad sätted võttis Eesti oma siseriiklikkusse õigusesse üle 03.07.2013. a jõustunud seadusemuudatusega, seega direktiivi kinnipidamist puudutavad artiklid ei kajastu käesolevas eelnõus.

Lisaks kavandatakse eelnõuga täiendused, millega viiakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (edaspidi kvalifikatsioonidirektiiv), artikleid 7 ja 8 puudutavad sätted Eesti õiguses ehk välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduses nimetatud direktiiviga kooskõlla. 
Samuti on eelnõus ette nähtud täiendused ja muudatused, mis tulenevad Euroopa nõukogu 20. juuli 2001. aasta direktiivist 2001/55/EÜ miinimumnõuete kohta ajutise kaitse andmiseks ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral ning meetmete kohta liikmesriikide jõupingutuste tasakaalustamiseks nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel (edaspidi ajutise kaitse direktiiv). 

3.	 Eelnõu sisu ja võrdlev analüüs
Eelnõu koosneb kaheksast paragrahvist. Eelnõuga kaasneb kõige rohkem muudatusi välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduses, mistõttu on välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse muutmine paigutatud eelnõu esimesse paragrahvi. Teiste seaduste muudatused asuvad eelnõuga muudetavate seaduste pealkirjade tähestikulises järjekorras.
Eelnõu §-s 1 muudetakse välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seadust. 

Eelnõu § 1 punkti 1 järgi asendatakse seaduse tekstis läbivalt sõna „varjupaik“, sealhulgas liitsõna osana, läbivalt sõnadega „rahvusvaheline kaitse“ vastavas käändes. Muudatus on vajalik terminoloogia ühtlustamiseks nii VRKS-is kui ka direktiividega. VRKS‑is on kohati juba kasutatud termineid „rahvusvahelise kaitse taotlus“ ja „rahvusvahelise kaitse taotleja“, kuid neid on kasutatud ebakorrapäraselt ning samas tähenduses kasutatakse ka terminit „varjupaigataotlus“ ja „varjupaigataotleja“. Ka mõlemas direktiivis kasutatakse terminit „rahvusvahelise kaitse taotlus“ ja „rahvusvahelise kaitse taotleja“, mis hõlmab nii pagulasseisundit kui ka täiendava kaitse seisundit).

Eelnõu § 1 punktide 2 ja 3 järgi muudetakse § 3 lõiget 1 ja tunnistatakse kehtetuks § 3 lõige 2. Muudatusega täpsustatakse rahvusvahelise kaitse taotleja terminit, sidudes taotleja staatuse taotluse suhtes tehtud otsuse jõustumisega. Nii menetlustingimuste kui ka vastuvõtutingimuste direktiivi kohaselt on taotleja isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille suhtes ei ole lõplikku otsust veel tehtud (vastavalt artikli 2 punkt c ja artikli 2 punkt b). Lõplik otsus on menetlustingimuste direktiivi artikli 2 punkt e kohaselt otsus selle kohta, kas isikule antakse pagulasseisund või täiendava kaitse seisund ning mille suhtes ei kohaldata enam menetlustingimuste direktiivi V peatükist tulenevat õiguskaitsevahendit, olenemata sellest, kas õiguskaitsevahendil on toime, mis võimaldab taotlejal jääda asjaomasesse liikmesriiki kuni otsuse tegemiseni. See tähendab, et isik ei kaota taotleja staatust ning rahvusevahelise kaitse menetlust ei loeta lõppenuks enne, kui taotluse kohta on tehtud lõplik otsus. Kehtiv seadus ei ole direktiivi regulatsiooniga kooskõlas, kuna seob taotleja termini Politsei- ja Piirivalveameti (edaspidi ka PPA) poolt otsuse tegemisega, jättes tähelepanuta, et see otsus ei pruugi olla direktiivi mõiste  lõplik. Kui isik vaidlustab PPA tehtud otsuse selleks antud tähtaja jooksul, teeb lõpliku otsuse halduskohus. Muudatuse eesmärk on viia VRKS-i vastav regulatsioon kooskõlla direktiivide omaga ning luua õigusselgus küsimuses, mis hetkest mis hetkeni käsitatakse isikut rahvusvahelise kaitse taotlejana, kellele laienevad rahvusvahelise kaitse menetlusega seonduvad õigused ning sellest tulenevad kohustused. 

Taotleja terminit tuleb vaadata koos eelnõu punktiga 42, milles sätestatakse VRKS-i täiendamine §-ga 251, mille eesmärk on selgelt reguleerida eespool viidatud menetlustingimuste direktiivi V peatükist ehk artiklist 46 tulenev tõhus õiguskaitsevahend (inglise keeles effective remedy). Samuti tuleb seda vaadata koos eelnõu § 1 punktiga 7, milles defineeritakse termin „lõplik otsus“ rahvusvahelise kaitse menetluse raames. Direktiivi järgi on rahvusvahelise kaitse taotlemise menetluses tõhus õiguskaitsevahend õigus haldusorgani otsuse kohtulikule läbivaatamisele ehk teisisõnu peab isikul olema õigus PPA kui menetleva ametiasutuse otsus taotluse tagasilükkamise (sealhulgas otsus taotluse ilmselgelt põhjendamatuse või läbi vaatamata jätmise kohta) ning rahvusvahelise kaitse ära võtmise kohta edasi kaevata. Artikli 46 punkti 3 kohaselt peab selline õigus hõlmama vähemalt esimese astme apellatsioonimenetlust. Sama direktiivi artikli 2 punktidega c ja e ning vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 2 punkti b järgi püsib isikul seega taotleja staatus ning rahvusvahelise kaitse menetlus kestab kuni selle kohtuastme otsuse tegemiseni, mis on vastuvõtvas liikmesriigis tõhusa õiguskaitsevahendi raames ette nähtud. 

Eelnõus on kavandatavates §-des 31 ja 251 ette nähtud menetlustingimuste direktiivi miinimumist lähtuv regulatsioon, s.o tõhus õiguskaitsevahend rahvusvahelise kaitse menetluses sisaldab kohtukaebeõigusest halduskohtus. Seega tuleb Eesti rahvusvahelise kaitse menetluses lugeda isik taotlejaks niikaua, kuni on jõustunud PPA esimese astme otsus (kui isik ei ole edasikaebetähtaja jooksul otsust edasi kaevanud) või kui isik otsuse edasi kaebab, halduskohtu poolt otsuse tegemiseni. Teisisõnu, kuigi PPA otsus on haldusakt, mis hakkab kehtima selle adressaadile teatavaks tegemisest, ei lõppe rahvusvahelise kaitse menetlus ning isik ei kaota taotleja staatust enne, kui vaidlustamistähtaeg on möödunud või juhul, kui isik otsuse edasi kaebab, enne kui halduskohus on otsuse teinud. 

Eelnõu § 1 punkti 4 järgi muudetakse VRKS-i § 3 lõiget 3. Muudatusega asendatakse lõike tekstis sõna „taotlus“ sõnaga „sooviavaldus“. Muudatuse eesmärk on tagada õigusselgus selles, mis hetkest algab rahvusvahelise kaitse menetlus ja riigi kohustused taotleja suhtes. Muudatusega sätestatakse koostoimes kavandatava VRKS-i § 14 lõike 4 muudatusega (vaata eelnõu § 1 punkti 18), et rahvusvahelise kaitse taotlus võib olla esitatud ükskõik millises vormis, sealhulgas suuliselt, ning riigil on kohustus see kolme tööpäeva jooksul taotluse esitamisest arvates registreerida, mis omakorda ei takista riigil nõuda selle kirjalikku esitamist vastavalt kehtivatele taotlusnormidele

Eelnõu § 1 punkti 5 järgi täiendatakse § 3 lõikega 4, milles sätestatakse, et rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest vastutab, sealhulgas võtab sellistes juhtumites vastu esimese astme otsuseid, PPA. Säte ei oma sisulist tähendust, vaid täidab õigusselguse eemärki, määrates seaduses kindlaks rahvusvahelise kaitse taotlusi menetleva ametiasutuse. See ühtib menetlustingimuste direktiivi nõudega määrata menetlev ametiasutus (artikli 2 punkt f ja artikli 4 lõige 1) ning võimaldab muudes sätetes järgida hea õigusloome ja normitehnika eeskirjast tulenevat nõuet kasutada eelnõu sõnastamisel võimaluse korral umbisikulise tegumoe oleviku kindlat kõneviisi, ilma et see tekitaks küsimusi selle kohta, kes on konkreetsete normide mõttes õigustatud või kohustatud subjekt. 
Eelnõu § 1 punkti 6 järgi täiendatakse seadust §-ga 31, milles määratletakse eespool mainitud termin „lõplik otsus“ (vaata punktide 2 ja 3 selgitust). Erinevalt menetlustingimuste direktiivi artikli 2 punktist e defineeritakse VRKS-is lõplik otsus iseseisvalt, mitte tõhusa õiguskaitsevahendi definitsiooni kaudu. Nii tuleb rahvusvahelise kaitse menetluse raames kohtukaebeõiguse sisustamiseks vaadata kavandatavat § 251 koostoimes kavandatava §-ga 31. Sisuliselt on regulatsioon siiski sama, sätestades, et rahvusvahelise kaitse menetluses on otsus lõplik juhul, kui PPA teeb otsuse anda isikule rahvusvaheline kaitse. Kavandatav § 31 lõike 1 punkt 3 hõlmab nii positiivseid otsuseid, mille teeb PPA esmaselt, kui ka neid, mis tehakse vastavast halduskohtu suunisest lähtuvalt pärast otsuse vaidlustamist; kui PPA teeb otsuse taotluse tagasilükkamise kohta, mis jõustub kaebetähtaja möödudes; kui halduskohus jätab PPA kaebuse rahuldamata. Teisisõnu on rahvusvahelise kaitse menetluses otsus lõplik, kui selle suhtes ei kohaldata (ega saa kohaldada) enam tõhusat õiguskaitsevahendit ehk kohtukaebeõigust. 
Eelnõu § 1 punktiga 7 muudetakse § 4 lõiget 4, ühtlustades täiendava kaitse seisundi määratlust § 4 lõikes 2 sätestatud pagulasseisundi määratlusega. 
Eelnõu § 1 punktide 8 ja 24 järgi tunnistatakse vastavalt kehtetuks VRKS-i §-d 61 ja 62 ning muudetakse § 17. VRKS-i §-d 61 ja 62 ning § 17 käsitlevad saatjata alaealise (§-d 61 ja 17 ka piiratud teovõimega täisealise) suhtes kehtivaid erisusi esindamise, osutatavate teenuste ja üldiste menetlusgarantiide osas. Muudatus tuleneb vajadusest viia VRKS kooskõlla direktiividega, mille kohaselt on haavatavast seisundist tulenevad garantiid mitte üksnes saatjata alaealistel, vaid kõigil alaealistel. Vastuvõtutingimuste direktiiv loetleb kõigi alaealiste ja saatjata alaealiste õigused erinevates artiklites (vastavalt artiklid 23 ja 24). Menetlusdirektiivi põhjenduses nr 33 nimetatakse selgelt, et alaealiste puhul on oluline arvestada nende vanuse tõttu nende kui haavatava grupi õigustega: „Käesoleva direktiivi kohaldamisel on liikmesriikide esmaseks kohuseks lähtuda kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta („harta”) ja ÜRO 1989. aasta lapse õiguste konventsiooniga lapse parimatest huvidest. Lapse parimate huvide hindamisel peaksid liikmesriigid võtma eelkõige nõuetekohaselt arvesse alaealise heaolu ja sotsiaalse arengut, sealhulgas tema tausta.“ Vastuvõtutingimuste direktiivi põhjenduses nr 9 on sisuliselt öeldud sama, rõhutades ka perekonna ühtsuse tagamise põhimõtet: „Liikmesriigid peaksid käesoleva direktiivi kohaldamisel püüdma täielikult tagada lapse parimate huvide ja perekonna ühtsuse põhimõtete täitmise vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste hartale, ÜRO 1989. aasta lapse õiguste konventsioonile ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonile.“ Samuti rõhutatakse, et lapse huvidega peab arvestama elukoha valikul. Kehtivas VRKS-is on mitmed kõigile alaealistele laienevad õigused või erisused (sealhulgas perekonna ühtsuse säilitamisega seonduvad) kehtestatud saatjata alaealisi puudutavates sätetes ning kõigi alaealiste kohta käiv regulatsioon kehtivas VRKS-is puudub.
Muudatusega säilitatakse suuremas osas kehtiva seaduse sätted sellisel kujul, nagu need praegu on, kuid korrigeeritakse regulatsiooni, sätestades kõik kõnealused sätted §-s 17, mille pealkiri on „Alaealine ja saatjata alaealine taotleja“. Kavandatavas §-s 17 eristatakse selgelt need sätted, mis kehtivad kõigi alaealiste suhtes, kuid on praegu esitatud üksnes saatjata alaealiste kohta käivana, ning need, milles sätestatakse spetsiifiliselt saatjata alaealise kohta käivad erisused. Esimesed on peamiselt materiaalset laadi ehk seotud n-ö vastuvõtuerivajadusega (vaata selgitusi vastuvõtuerivajaduse ja menetluserivajaduse kohta allpool, punkt 22) ning tulenevad alaealise vanusest, arengutasemest ja sellega seonduvatest vajadustest. Viimased on peamiselt menetluslikku laadi ning tulenevad alaealise seadusliku esindaja puudumisest, tema määramise vajadusest ja sellega kaasnevast. Kavandatava muudatusega jäetakse alaealisi käsitlevast regulatsioonist õigusselguse huvides välja piiratud teovõimega täisealised taotlejad ning nende kohta nähakse ette eraldi säte (kavandatav § 171). 
Lisaks sisulisele poolele on muudatus vajalik normitehniliselt. Muudatusega sätestatakse alaealiste menetluslikke ja materiaalseid tagatisi käsitlevad sätted seaduse eriosas, kuhu nad seaduse ülesehituse mõttes sobivad. Kehtivas seaduses paiknevad kõnealused sätted (§-d 61 ja 62) seaduse üldosas. 
Niisiis ei muudeta siin mitte VRKS-i konkreetsete sätete sisu, vaid korrigeeritakse nende personaalset kohaldamisala ning konsolideeritakse ja süstematiseeritakse normid seaduse üldise loogika mõttes.
Eelnõu § 1 punkti 24 järgi sätestatakse VRKS-i § 17 lõikes 1 sätestatakse üldpõhimõte, mille kohaselt arvestatakse rahvusvahelise kaitse menetluses, sealhulgas teenuste osutamisel, eelkõige alaealiste õiguste ja huvidega lastekaitseseaduses (edaspidi LaKS) sätestatud korras. See põhimõte on VRKS-is sätestatud juba praegu, kuid siiani on see kehtinud üksnes saatjata alaealiste kohta (kehtiva § 17 lõige 6 ja § 62 lõige 3), erandiks on DNA-proovide võtmise kohta sätestatu, mille puhul räägitakse ka kehtivas seaduses kõigist alaealistest (§ 135 lõige 2 ja § 15 lõige 2). 
Kavandatava § 17 lõige 2 on uus säte, mis tuleneb menetlustingimuste direktiivi artikli 7 lõikest 2. Sättes nähakse ette, et alaealine võib esitada taotluse kas enda nimel, kui tema teovõimet on laiendatud, või oma vanemate, teiste täiskasvanud pereliikmete, tema eest vastutava täiskasvanu või esindaja kaudu. Kehtiv seadus ei keela laiendatud teovõimega alaealisel enda nimel taotluse esitamist, kuid kuna direktiivis on peetud vajalikuks näha selline õigus ette imperatiivselt, siis õigusselguse huvides, et vältida segadust alaealise esindamist käsitlevate sätete paralleelsel rakendamisel ning tulenevalt asjaolust, et alaealiste taotlejatega seonduvaid erisusi ei ole siiani VRKS-is eraldi kehtestatud, sätestatakse eelnõus kõnealune õigus expressis verbis. 
Kavandatava § 17 lõige 3 on viitenorm, milles sätestatakse, et alaealise esindamisele kohaldatakse käesoleva seaduse alusel läbiviidavates menetlustoimingutes perekonnaseaduses sätestatut. See ei ole VRKS-is uus norm, nagu ka eelmiste sätete puhul laiendatakse normi isikulist kohaldamisala saatjata alaealistelt kõigile alaealistele. Kehtiva seaduse vastav norm käsitleb üksnes saatjata alaealisi, kuid perekonnaseaduses sätestatu kohaldub ka saatjaga alaealise suhtes, kelle seaduslikud esindajad on perekonnaseaduse järgi tema vanemad. Sätte sõnastusest jäetakse välja „täisealise piiratud teovõimega taotleja“ – see on normitehniline muudatus. Nimelt ei ole põhjendatud ega stiililiselt kohane kehtestada piiratud teovõimega taotleja kohta käivat regulatsiooni alaealisi käsitlevas sättes, arvestades, et piiratud täisealise taotleja kohta käib kogu paragrahvis ainult üks viiteline lõige. Piiratud teovõimega täisealise suhtes nähakse eelnõus ette eraldi paragrahv (§ 171). Nii on samamoodi direktiiviga selgelt reguleeritud alaealiste, sh saatjata alaealiste ja piiratud teovõimega täisealiste kui erivajadusega taotlejate rahvusvahelise kaitse menetluse erisused.
Kavandatava § 17 lõige 4 annab juhise olukordadeks, kus taotleja vanus ei ole teada, kuid on põhjust arvata, et ta on alaealine. Sama paragrahvi lõike 6 esimese lause (sama on sätestatud LaKS-i § 2 lõikes 2) kohaselt kehtib sellisel juhul eeldus, et isik on alaealine. Otsuse taotleja käsitamisena alaealisena või täisealisena teeb PPA kui menetlev ametiasutus. See ei ole uus regulatsioon – täpselt sama on sätestatud kehtivas VRKS-i § 17 lõikes 10. 
Kavandatava § 17 lõikes 5 sätestatakse, et kahtluse korral võib PPA teha isiku vanuse kindlaks määramiseks taotleja või tema esindaja nõusolekul meditsiinilisi uuringuid. Lõike 5 teise lause kohaselt tuleb alaealist meditsiinilistest uuringutest, nende teostamise viisist ning uuringutest keeldumise tagajärgedest teavitada. Säte ühendab kehtivad VRKS-i § 17 lõiked 8 ja 9. 
Kavandatava § 17 lõikes 6 sisaldub kehtiv § 17 lõike 11 regulatsioon, mille kohaselt on vanuse kindlaksmääramise otsus vaidlustatav üksnes koos haldusaktiga või sooritatud toiminguga, mille menetlemise käigus vanuse kindlaksmääramise otsus tehti. Säte kehtestatakse õigusselguse huvides, see järgib iseenesest haldusmenetluse seaduse (edaspidi HMS) § 72 lõike 2 loogikat, mille kohaselt vaidlustatakse haldusmenetluse toiming koos haldusaktiga. 
Kavandatava § 17 lõikes 7 on sätestatud kehtiva VRKS-i § 17 lõige 7, mille kohaselt ei arvestata rahvusvahelise kaitse menetluses alaealise päritoluriigis kehtivat välismaalase teovõimelisust, kui see erineb Eesti õiguses sätestatust. 
Kavandatava § 17 lõikes 8 sätestatakse, et alaealise majutamisel rahvusvahelise kaitse taotlejate majutus- või kinnipidamiskeskuses arvestatakse, et alaealisel on võimalus tegeleda vaba aja tegevustega, sealhulgas võimalus tegeleda tema eakohaste mängude ja huvitegevusega ning tegevusega vabas õhus. See vastuvõtutingimuste kohta käiv miinimumnõue tuleneb vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 23 punktist 3. Nõue on piiratud rahvusvahelise kaitse taotlejate majutus- ja kinnipidamiskeskuses majutamisega, kuna need on kohad, kus menetleval ametiasutusel või muul haldusorganil on võimalus nõuete täitmist kontrollida ning kohustus nende järgimist korraldada. Kui isik elab väljaspool rahvusvahelise kaitse taotlejate majutuskeskust, näiteks täisealise sugulase juures, ei saa ametiasutused kõnealuseid nõudeid järgida ning eelduslikult puudub selleks ka vajadus. Samuti ei ole asjakohane kehtestada need nõuded ajaks, kui taotleja viibib PPA ametiruumides, kuna ametiruumide kohandamine selleks ei ole võimalik ega otstarbekas, arvestades, et taotleja majutatakse sinna üksnes erandjuhtudel ja lühiajaliselt. 
Alates kavandatava § 17 lõike 9 sätestatud normid kehtivad ainult saatjata alaealise kohta ning on peamiselt seotud saatjata alaealise esindamisega. Lõikes 9 on sätestatud, et saatjata alaealisele määratakse menetlustoimingute sooritamiseks esindaja niipea, kui taotleja alaealisus on tuvastatud. Sama lõike teises lauses on sätestatud, et esindajat ei määrata, kui alaealine saab tõenäoliselt täisealiseks enne, kui PPA teeb taotluse suhtes otsuse. Sellesse sättesse on koondatud kehtiva VRKS-i § 61 lõikest 1 ja § 17 lõikest 3 tulenev regulatsioon. Sõnastamisel on negatiivse asemel kasutatud positiivset sõnastust, see annab edasi sama mõtte, kuid on sõnastatud stiililt järgmiste lõigetega ühtemoodi. Järgmistes lõigetes on nimelt juttu sellest, mis viisil ja tingimustel määratakse saatjata alaealisele esindaja.
Kavandatava § 17 lõikes 10 on sätestatud nõuded saatjata alaealise esindajale, sätestades, et saatjata alaealist võib esindada füüsiline või juriidiline isik, kes on usaldusväärne ning kellel on saatjata alaealise esindamiseks vajalikud teadmised ja oskused. Kehtivas VRKS-is sisaldub see nõue § 61 lõikes 3, viidates sama paragrahvi lõikele 4 ehk teisisõnu käib nõue üksnes selliste esindajate kohta, kellega PPA on sõlminud esindamiseks lepingu. Kuna nõue ise on aga minimaalne, sätestades, et esindajal peavad olema saatjata alaealise esindamiseks vajalikud teadmised ja oskused, on põhjendamatu kitsendada selle sätte kehtivust üksnes erandjuhtudel sõlmitud lepingutega määratud esindajatele. Saatjata alaealise esindamiseks vajalikud teadmised ja oskused peavad olema ka näiteks kohaliku omavalitsuse üksuse sotsiaalosakonna töötajal, keda kohaliku omavalitsuse üksus kui eestkostja esindamisülesannete täitmiseks volitab. 
Kavandatava § 17 lõike 11 kohaselt võib PPA sõlmida VRKS-is sätestatud menetlustes saatjata alaealise esindamiseks lepingu füüsilise või juriidilise isikuga. Sama lõike teises lauses on sätestatud, et kui esindajaks on määratud organisatsioon, nimetab ta isiku, kes vastutab asjaomase saatjata alaealise suhtes esindaja ülesannete täitmise eest. Lõike esimeses lauses on kajastatud kehtiva VRKS-i § 61 lõige 4 ning teises lauses sellisteks juhtudeks nii vastuvõtutingimuste kui ka menetlustingimuste direktiivist tulenev nõue (vastavalt artikli 2 punkt j ja artikli 2 punkt n). 
Kavandatava § 17 lõikes 12 sätestatakse, et saatjata alaealine rahvusvahelise kaitse taotleja paigutatakse kas rahvusvahelise kaitse taotlejate majutuskeskusesse, suunatakse asenduskoduteenusele, täisealise sugulase juurde või perekonnas hooldamisele. See regulatsioon on kehtivas VRKS-is sätestatud § 62 lõikes 2. Iga kord paigutamisotsuse tegemisel võetakse arvesse alaealise parimaid huvisid ning perekonnaühtsuse põhimõtet, konflikti korral prevaleerib alaealise parimate huvidega arvestamise põhimõte. Sama lõike teises lauses (lähtuvalt kehtiva VRKS-i § 62 lõikest 1) sätestatakse, et Sotsiaalministeerium või Sotsiaalministeeriumi valitsemisala asutus tagab saatjata alaealisele VRKS-i § 32 lõike 1 punktides 3–7 nimetatud teenuste osutamise ka juhul, kui saatjata alaealine suunatakse asenduskoduteenusele, täisealise sugulase juurde või perekonnas hooldamisele. Muudatusega piiratakse VRKS-i § 62 lõikes 1 sisalduvat viidet § 32 lõikele 1, sätestades, et Sotsiaalministeerium või selle valitsemisala asutus tagab väljaspool majutuskeskust elavale saatjata alaealisele üksnes VRKS-i § 32 lõike 1 punktides 3–7 nimetatud teenuste osutamise. Muudatuse põhjus on see, et esimeses kahes punktis sätestatu on seotud kas majutuskeskuses viibimisega või (punkti 2 puhul) majutuskeskusest väljaspool viibimisega turvalisuse kaalutlustel ega ole kohaldatavad kõigile majutuskeskusest väljaspool elavatele isikutele. 
Kavandatava § 17 lõikes 13 nähakse ette, et saatjata alaealise perekonnaliikmete otsimist alustatakse võimalikult kiiresti pärast rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist. See on VRKS-is uus säte, mis tuleneb vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 24 punktist 3. 
Eelnõu § 1 punkti 9 kohaselt täiendatakse VRKS-i § 7 lõiget 1 punktiga 4, mille kohaselt loetakse taotleja perekonnaliikmeks lisaks punktides 1–3 nimetatud isikutele ka taotleja vanem või eestkostja, kui taotleja on Eesti õiguse mõttes piiratud teovõimega alaealine, kelle teovõimet on abiellumise eesmärgil laiendatud. Täiendus on vajalik, et viia VRKS-i perekonnaliikme termin kooskõlla direktiivide vastava terminiga. Termin on esitatud vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 2 punktis c. Erinevalt direktiivi nimetatud sätte kolmanda taande sõnastusest loetakse vanem taotleja perekonnaliikmeks, mitte juhul, kui taotleja on alaealine ja ei ole abielus, vaid juhul, kui ta on alaealine ja tema teovõimet ei ole laiendatud. Selline sõnastus väldib juhtumeid, mil taotleja on alla 15-aastane lapspruut (teovõime laiendamine on võimalik alates 15. eluaastast), kelle perekonnaliikmeks tuleks direktiivi sõnastust üksikult ja grammatiliselt tõlgendades lugeda tema abikaasa, mitte vanem. Vanema saaks sellistel juhtumitel perekonnaliikmeks lugeda ka igal juhul kehtiva lapse parimate huvidega arvestamise põhimõttele tuginedes, kuid eelnõus pakutav sõnastus väldib põhjendamatut segadust ning määratleb olukorra lapse huvidega kooskõlas juba normitasandil. 
Eelnõu § 1 punkti 10 järgi täiendatakse VRKS-i § 8 lõiget 2 punktiga 5 järgmises sõnastuses: „välismaalast ei ähvarda käesoleva seaduse § 4 lõikes 3 nimetatud tõsine oht“. Muudatus on seotud menetlustingimuste direktiivi artikli 38 punkti 1 täiendamisega punktiga b, mille kohaselt võib riiki käsitada turvalise kolmanda riigina juhul, kui muu hulgas „puudub direktiivis 2011/95/EL kindlaks määratud suure kahju oht“. Kvalifikatsioonidirektiivi artikkel 15 defineerib tõsise kahju (inglise keeles serious harm), mis sisaldub VRKS-i § 4 lõikes 3 täiendava kaitse saaja termini juures terminina „tõsine oht.“
Eelnõu § 1 punktis 11 on ette nähtud VRKS-i § 9 lõike 1 muutmine, täpsustades sätte sõnastust selles osas, mida tuleb arvestada juhul, kui hinnatakse, kas isikul on turvaliseks peetava kolmanda riigiga piisav side. Nimetatud täiendus, lähtudes UNHCR-i soovitusest ja menetlustingimuste direktiivi põhjenduse nr 44 otsesest sõnastusest, on seotud individuaalse aspekti suurema arvestamisega turvalise kolmanda riigi kontseptsiooni rakendamisel. Lisaks säilitatakse kehtiva VRKS-i 9 lõike 1 sõnastus, mille kohaselt turvalise kolmanda riigi turvalisuse hindamisel antakse varjupaigataotlejale võimalus esitada põhjendusi, miks seda riiki ei saa pidada turvaliseks kolmandaks riigiks.
Eelnõu § 1 punktis 12 on ette nähtud VRKS-i § 9 täiendamine lõikega 8. Muudatus tuleneb kvalifikatsioonidirektiivi artiklist 8, mis käsitleb riigisisest kaitset ehk teisisõnu seda, millistel tingimustel on võimalik määratleda turvalisena riigi üks osa, mitte kogu riik. See ei ole kohustuslik säte, kuid kui liikmesriik otsustab seda võimalust kasutada, tuleb järgida ka samas sättes kehtestatud tingimusi. Kehtiv VRKS sisaldab küll võimalust määratleda turvalisena vaid riigi üks osa, kuid praegu ei ole VRKS-is kehtestatud direktiivis selleks puhuks ette nähtud eeldusi. Direktiivi kohaselt võib riigi osa käsitada turvalisena, kui puudub põhjendatud tagakiusamishirm või suure kahju kannatamise reaalne oht või on kättesaadav kaitse tagakiusamise või suure kahju tekitamise eest. Kavandatava muudatusega ei nimetata neid kriteeriume selles sättes eraldi, vaid viidatakse sama paragrahvi lõigetele 3–5, milles on sätestatud kriteeriumid turvalise päritoluriigi määratlemiseks ning mis katavad kindlasti ka nimetatud tingimused. Lisaks on direktiivi järgi kohustuslik, et juhul, kui turvalisena määratletakse päritoluriigi osa, tuleb kindlaks teha, et isik: 
a)	võib riigi sellesse osasse turvaliselt ja seaduslikult reisida (inglise keeles can safely and legally travel to);
b)	tal lubatakse sinna jääda (inglise keeles gain admittance to that part of the country) ja 
c)	võib eeldada, et ta asub sinna elama (inglise keeles can reasonably be expected to settle there). 

Komisjon on selgitanud, et need nõuded on vajalikud selleks, et tagada isiku väljasaatmine kooskõlas Euroopa inimõiguste konventsiooni ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga. Kui isik peab näiteks riigi turvalisse ossa jõudmiseks võtma ette ebaseadusliku või ebaturvalise piiriületuse või teekonna, on oht, et isik võib sattuda riigi ebaturvalisse piirkonda ning saada tagakiusamise ohvriks või kannatada tõsist kahju kvalifikatsioonidirektiivi tähenduses. Sama oht eksisteerib juhul, kui ei ole kindel, et isikut riigi turvalisest osast välja ei saadeta. Viimase tingimuse puhul viitab komisjon ÜRO pagulaste ülemvoliniku välja töötatud juhistele (UNHCR guidelines on “Internal Flight or Relocation Alternative”) ja selgitab, et hindamisel, kas isik võiks turvalisena määratletud riigi ossa ka elama asuda, tuleb tähelepanu pöörata selles piirkonnas valitsevale üldisele turvalisusele ja poliitilis-majanduslikule olukorrale, sealhulgas inimõiguste austamise ja taotleja isikliku olukorraga seonduvalt (sooline, etniline, sotsiaalne kuuluvus ja isiku seosed kõnealuse piirkonnaga). Erilist tähelepanu tuleb seejuures pöörata haavatava isiku või muu erivajadusega taotleja eriolukorrale. Samuti tuleb silmas pidada üldist elatustaset ja elutingimusi kõnealuses piirkonnas. Sidesõnad „ja“ ja „ning“ viitavad sellele, et kirjeldatud tingimused peavad esinema korraga, see tähendab, et ei piisa sellest, kui esineb neist üks või mõni. Nagu riigi turvalisuse määramisel, nii hinnatakse ka riigi osa puhul nii üldisi turvalisusekriteeriume (sätestatud VRKS-i § 9 lõigetes 3–5) kui ka siintoodud lisakriteeriume iga juhtumi ja taotleja puhul eraldi. Punktis c nimetatud tingimust ei tule tõlgendada kui isiku otsust, mis ei põhine ei riigi osas valitseval olukorral ega tema enda isiklikel omadustel, mis võiksid tema heaolu ja olukorda selles riigi osas elamisel mõjutada, ning nende omavahelisel seosel. Riigi osasse elama asumise mõistlikult eeldamise all on peetud silmas just seda, et lisaks riigi osas valitsevale olukorrale tuleb arvestada ka isiku subjektiivset olukorda ning kas sellest tulenevalt on just selle isiku elama asumine asjaomasesse riigi osasse mõistlikult võimalik. 
Eelnõu § 1 punktis 13 on ette nähtud VRKS-i § 10 lõigete 1 ja 2 muudatused. Lõike 2 punktide 1 ja 2 muudatused on seotud vastuvõtutingimuste direktiivis sätestatud nõuetega. Punkti 1 muutmine on seotud vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 5 lõikega 1, mis näeb ette, millist teavet on taotlejal õigus saada. Samuti täpsustatakse Rahvusvahelise Migratsiooniorganisatsiooni (IOM) ettepanekust lähtuvalt punkti 1 sõnastust nii, et oleks üheselt selge, et isikul on õigus saada kõnealust teavet võimalikult varases menetlusfaasis ning et sättes ette nähtud 15 päeva on maksimumtähtaeg teabe andmiseks. Punkti 2 muutmine tuleneb sama direktiivi artikli 18 lõike 2 punktist b, mis sätestab organisatsioonide ja isikute ringi, kellega tuleb taotlejale võimaldada ühenduses olla. 
Lõikest 1 jäetakse välja sõnad „(edaspidi taotleja)“ ja lõikes 2 kasutatakse sõna „taotlejal“ asemel sõnu „rahvusvahelise kaitse taotlejal ja ajutise kaitse alusel elamisloa taotlejal“. Sõna „taotleja“ koondterminina kasutamine välistatakse selles paragrahvis seetõttu, et selles kontekstis ei ühti see VRKS-i § 3 lõikes 1 (koostoimes sama paragrahvi lõikega 3) sätestatud rahvusvahelise kaitse taotleja terminiga, mille kohaselt on taotleja VRKS-i tähenduses isik, kes taotleb enda pagulase või täiendava kaitse saajana tunnustamist. Termin ei hõlma ajutise kaitse alusel elamisloa andmise taotlejat, sellekohased sätted paiknevad seaduse 3. peatükis. 
Eelnõu § 1 punktiga 14 täiendatakse VRKS-i §-ga 102, milles sätestatakse selgelt rahvusvahelise kaitse taotlejate õigus haridusele samamoodi kodanike ja residentidega põhikooli- ja gümnaasiumiseaduses sätestatud korras. 
Kavandatava paragrahvi lõike 1 kohaselt tagatakse alaealisele rahvusvahelise kaitse taotlejale kolme kuu möödumisel rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest arvates kuni rahvusvahelise kaitse menetlemise lõppemiseni juurdepääs riiklikule põhi-, kutse- ja keskharidusele Eesti kodanikega samadel tingimustel. Põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 9 lõike 2 kohaselt on Eesti Vabariigis elavad isikud, kes on enne käimasoleva aasta 1. oktoobrit saanud seitsmeaastaseks, sh välisriigi kodakondsusega või määratlemata kodakondsusega isikud, koolikohustuslikud isikud. Isik on koolikohustuslik kuni põhihariduse omandamiseni või 17-aastaseks saamiseni. Põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 7 lõike 2 kohaselt tagab vald või linn võimalused koolikohustuse täitmise ja põhikooli riiklikule õppekavale vastava põhihariduse omandamise võimaluse valla või linna haldusterritooriumil elavatele koolikohustuslikele lastele. Seega tagab rahvusvahelise kaitse taotlejale ligipääsu põhiharidusele see vald või linn, mille territooriumil rahvusvahelise kaitse taotleja elab. Kvaliteetse ja valikuterohke ning gümnaasiumi riiklikule õppekavale vastava üldkeskhariduse omandamise võimaluse tagavad riik ja kohalik omavalitsus, pidades igas maakonnas õpilaste arvust lähtuvalt vajalikul arvul gümnaasiume. 
Kui põhikool on kohustatud võtma õpilaseks vastu kõik selleks soovi avaldavad koolikohustuslikud isikud, kellele see kool on elukohajärgne kool (arvestades seda, et kehtib koolikohustus), siis gümnaasiumi vastuvõtmise eeldus on põhiharidus või sellele vastav välisriigis omandatud haridus. Kõigil on võrdne õigus konkureerida gümnaasiumi astumiseks. Gümnaasiumisse vastuvõtmisel võib hinnata isiku teadmisi ja oskusi, kuid vastuvõtutingimused peavad põhinema objektiivsetel ja enne avalikustatud kriteeriumitel (vt põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 27 lõige 3). Kuna gümnaasiumiharidus on Eesti Vabariigis vabatahtlik, saavad seega koolid õpilastele seada sisseastumisel erinevaid tingimusi, mida õppima pääseda sooviv isik peab täitma. Need tingimused peab sellisel juhul täitma ka rahvusvahelise kaitse taotleja. Põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse alusel on kehtestatud haridus- ja teadusministri 19. augusti 2010. a määrus nr 43 „Õpilase kooli vastuvõtmise üldised tingimused ja kord ning koolist väljaarvamise kord“, mille § 3 sätestab õpilase üldhariduskooli vastuvõtmisega seonduva. Nimetatud paragrahvi lõige 1 nimetab dokumendid, mis tuleb kooli vastuvõtmiseks esitada. Sama paragrahvi lõike 3 kohaselt lisab sisseastuja, kes on varem õppinud välisriigis, taotlusele lõike 1 punktides 4 ja 5 nimetatud dokumentide asemel välisriigi õppeasutuses omandatud haridust või läbitud õpet tõendava dokumendi või selle ametlikult kinnitatud ärakirja. Välisriigis omandatud hariduse või läbitud õpingute taseme hindamisel lähtutakse 1997. aastal UNESCO üldkonverentsil heaks kiidetud rahvusvahelisest ühtsest hariduse liigitusest (International Standard Classification of Education – ISCED). 
Kutseõppes osalemine on samamoodi gümnaasiumiharidusega Eesti Vabariigis vabatahtlik. Kutseõppesse vastuvõtmisega seonduv on reguleeritud kutseõppeasutuse seaduse §-s 25. Nimetatud paragrahvi lõike 1 kohaselt nõutakse kutsekeskhariduse omandamist võimaldava õppekava alusel õppima asumisel põhihariduse olemasolu ning vähemalt 22 aasta vanuselt põhihariduseta isikult põhihariduse tasemele vastavate kompetentside olemasolu. Nõutavate kompetentside olemasolu hindab kool. Neljandale kvalifikatsioonitasemele vastava õppekava alusel õppima asumisel nõutakse põhihariduse olemasolu. Viiendale kvalifikatsioonitasemele vastava õppekava alusel õppima asumisel nõutakse keskhariduse olemasolu. Õpingute alustamise nõuded, mis on seotud asjaomase kutse-, eri- või ametiala või kvalifikatsioonitasemega, kehtestatakse kutseharidusstandardis ja vastavas riiklikus õppekavas, selle puudumisel vastavas kooli õppekavas (vt lõige 4). Samamoodi üldhariduskoolidega kehtestab haridus- ja teadusminister määrusega ka õpilase kutseõppeasutusse vastuvõtmise korra, millest nähtub muu hulgas see, millised dokumendid peab õpilane kooli vastuvõtmiseks esitama. Praegu on Eestis kaks alaealist rahvusvahelise kaitse taotlejat, kellest üks omandab haridust Keila Gümnaasiumis ja teine Kiltsi Põhikoolis. 
Kavandatava paragrahvi lõike 2 kohaselt on alaealisel rahvusvahelise kaitse taotlejal haridusele juurdepääsu tagamisel õigus saada ettevalmistavat koolitust, sealhulgas keeleõpet. Taotlejate majutuskeskuse ülesanne on korraldada vajaduse korral taotlejale rahvusvahelise kaitse menetluse ajal toetusena hädavajaliku tõlketeenuse osutamine ja eesti keele õpetamine. 
Haridus- ja Teadusministeerium toetab põhikoolis käivaid taotlejaid samamoodi nagu uussisserändajaid eesti keele õppe lisatundidega. Õpilane saab abi ka õppeasutusest, kus ta õpib – nt põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 21 lõike 5 kohaselt korraldab kool keele- ja kultuuriõpet põhiharidust omandavatele õpilastele, kelle emakeel ei ole õppekeel või kes koduses suhtluses räägivad õppekeelest erinevat keelt, mis on vähemalt ühe vanema emakeel, kui seda soovivad vähemalt kümme sama emakeele või koduse suhtluskeelega õpilast. Lisaks sellele käsitatakse neid õpilasi, kes valdavad kooli õppekeelt ebapiisavalt, põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 46 lõike 1 kohaselt haridusliku erivajadusega õpilastena ning neile tagatakse lisatugi (nt individuaalse õppekava rakendamine). 
Kavandatava paragrahvi lõike 3 kohaselt ei või juurdepääsu gümnaasiumiharidusele piirata üksnes põhjusel, et alaealine rahvusvahelise kaitse taotleja on menetluse kestel saanud täisealiseks. Üldhariduse omandamisel ei ole alaealisus ega täisealiseks saamine oluline. Täisealiseks saamine ei vähenda kuidagi õpilase õigust omandada haridust. Nagu lõike 1 juures selgitatud, on Eestis samamoodi paljude teiste Euroopa riikidega kehtestatud teatud vanuses inimestele (7–16-aastane isik) koolikohustus, mis on enamasti seotud ka põhihariduse omandamisega. Seda ei saa mõista nii, et 17-aastaseks saamisel kaob isikul õigus põhiharidust omandada, vaid 17-aastaseks saamisega kaob isiku kohustus põhiharidust omandada. Seadustes on loodud inimesele lisagarantiid, et ta saaks omandada haridust ka täisealisena (näiteks juhul, kui haridustee on jäänud varem pooleli). Vald või linn peab tagama võimalused põhihariduse omandamiseks mittestatsionaarses õppes 17-aastasele või vanemale isikule, kes ei ole põhiharidust omandanud ning kelle elukoht asub selles vallas või linnas. Mittestatsionaarne õpe on täiskasvanud õppijatele suunatud õpe, kus on statsionaarse õppega võrreldes suurem osakaal iseseisval õppimisel. Õppetundide hulka arvatakse ka õpilase arengut toetavate erinevate teenuste osutamise aeg, näiteks karjäärinõustamine. Põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 28 lõige 1 sätestab koolist väljaarvamise alused. Nende aluste hulgas ei ole õpilase vanust. Seega ei arvata õpilast põhikoolist ega gümnaasiumist välja tema vanuse tõttu. Selline alus puudub ka kutseõppeasutuse seaduses. 
Eelnõu § 1 punktis 15 sätestatakse VRKS-i § 11 lõike 2 punkti 6 muudatus. VRKS §-s 11 on käsitletud taotleja kohustusi ning punktis 6 on ühena neist nimetatud tervisliku seisundi kontrollimise lubamine. Vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 13 kohaselt võib isikut tervisliku seisundi kontrollimiseks (inglise keeles medical screening) kohustada üksnes rahvatervisega seotud põhjustel. Seetõttu lisatakse VRKS-i § 11 lõike 2 punkti 6 klausel „rahvatervisega seotud kaalutlustel“. Selles sättes on reguleeritud tervisekontrolli, mis on suunatud eelkõige võimalike nakkushaiguste esmasele tuvastamisele, ning seda tuleb eristada VRKS-i § 15 lõike 1 punktis 8 sätestatud arstlikust läbivaatusest, mis on põhjalikum taotleja terviseseisundist lähtuv protseduur taotluses esitatud väidete kontrollimiseks. 
Eelnõu § 1 punkti 16 järgi täiendatakse VRKS-i § 13 lõiget 4 ning sätestatakse, et taotleja kohta on keelatud andmete kogumine samamoodi, nagu kehtiva § 13 lõikes 4 on keelatud taotleja kohta andmete edastamine välisriigile. Muudatus tuleneb menetlustingimuste direktiivi artikli 30 punktist b ja on seotud taotleja turvalisuse tagamisega. 
Eelnõu § 1 punkti 17 järgi võib Vabariigi Valitsus erandlikes olukordades otsustada näiteks humanitaarsetest kaalutlustest või rahvusvahelise kohustuse täitmisest (vastavad kokkulepped teiste riikidega või rahvusvaheliste organisatsioonidega) tulenevalt rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõtmise Euroopa Liidu liikmesriigi või kolmanda riigi territooriumilt. Samuti otsustab Vabariigi Valitsus vastuvõetavate isikute arvu. Vastava otsuse tegemisel Vabariigi Valitsuse poolt Politsei- ja Piirivalveamet võtab rahvusvahelise kaitse taotluse vastu  Euroopa Liidu liikmesriigi või kolmanda riigi territooriumil.
Eelnõu § 1 punktis 18 kavandatud muudatus on seotud menetlustingimuste direktiivis kehtestatud taotluse esitamist puudutavate tähtaegadega. Punkti 17 järgi täiendatakse VRKS-i § 14 lõikega 41, mille kohaselt registreeritakse taotlus kohe, kui isik on avaldanud soovi rahvusvahelist kaitset saada, kuid mitte hiljem kui kolme tööpäeva jooksul (menetlustingimuste direktiivi artikli 6 lõige 1). Lisaks tähtajale on selle muudatuse juures oluline lause esimene pool „kui isik on avaldanud soovi saada rahvusvahelist kaitset“: selline sõnastus näitab selgelt, et taotluse võib esitada ükskõik millises vormis, sealhulgas suuliselt, ning riigi kohustused taotleja suhtes algavad igal juhul taotluse esitamise hetkest. Sama sätte teises lauses sätestatakse menetlustingimuste direktiivi artikli 6 lõikes 5 lubatud erand registreerimise tähtaja pikendamiseks juhuks, kui korraga esitatakse suurel hulgal taotlusi.  
Eelnõu § 1 punkti 19 järgi tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 14 lõige 6, kuna kõnealune säte on eksitav, jättes mulje, nagu oleks rahvusvahelise kaitse taotlusele ette nähtud teatud vorminõue. Nagu punktide 5 ja 18 juures selgitatud, võib taotluse esitada igas vormis ning riigi kohustused taotleja suhtes algavad igal juhul vastava sooviavalduse esitamisest. Mis omakorda ei välista sooviavalduse fikseerimise nõudmist kirjalikult.
Eelnõu § 1 punkti 20 järgi muudetakse VRKS-i § 15 lõike 1 punkte 7 ja 8. Punkti 7 muutmine on tehniline muudatus, millega ajakohastatakse Dublini määruse numbrit, et see vastaks selle viimasele ja kehtivale versioonile. Punkti 8 sõnastust muudetakse, sätestades, et selles reguleeritud arstliku läbivaatuse näol on tegemist toiminguga, mis tehakse varasema tagakiusamise või suurest kahjust tulenevate märkide tõttu, kui menetlev ametiasutus leiab, et see on rahvusvahelise kaitse taotluses esitatud väidete hindamiseks vajalik ning et kõnealust läbivaatust võib teha üksnes taotleja nõusolekul. Muudatus tuleneb menetlustingimuste direktiivi artikli 18 lõikest 1. 
Eelnõu § 1 punktis 21 kavandatakse VRKS-i § 15 täiendamine lõikega 11, see on seotud VRKS-i § 15 lõike 1 täiendamisega punktiga 8. Selles lõikega sätestatakse, et punktis 8 nimetatud toiming ehk arstlik läbivaatus (inglise keeles medical examination) tehakse tervishoiuteenuste korraldamise seaduse §-des 2–6 ja 16–22 sätestatud korras ning et taotleja arstliku läbivaatuse kulud kaetakse riigieelarvest. Viide tervishoiuteenuste korraldamise seaduse nimetatud sätetele tagab menetlusdirektiivi artikli 18 lõikes 1 sätestatud meditsiinitöötajate kvalifikatsiooninõuete selge järgimise ning see on oluline VRKS-i kavandatava § 151 tõttu, s.o erivajaduse hindamise ja arvestamise kontekstis, et oleks reguleeritud meditsiiniliste andmete dokumenteerimise kord ja isikuandmete kaitse erisused, mis võivad osutuda vajalikuks ka nimetatud paragrahvis sätestatud juhtudel. Näiteks seda, kuidas kaitstakse isiku delikaatseid andmeid taotleja erivajadust puudutavat teavet vahetades, tuleb samuti teha tervishoiuteenuste korraldamise seaduse viidatud sätetest lähtuvalt. Nagu eespool selgitatud, tuleb eristada VRKS-i § 15 lõike 1 punktis 8 sätestatud arstlikku läbivaatust VRKS-i § 11 lõike 2 punktis 6 sätestatud rahvatervise kaalutlustel läbiviidavast tervisekontrollist.  
Eelnõu § 1 punkti 22 järgi kehtestatakse üks uuesti sõnastatud direktiivide olulisemaid muudatusi – taotleja erivajaduse hindamise ja arvestamisega seonduv regulatsioon. Euroopa Komisjoni (edaspidi komisjon) hinnangul on mõlema direktiivi uuesti sõnastatud versioonis oluline muudatus see, et nendes on senisest paremini kehtestatud erivajadusega arvestamise ja selle hindamise regulatsioon. Vastuvõtutingimuste direktiivi põhjenduses nr 14 on selgitatud, et „erivajadustega isikute vastuvõtmine peaks olema siseriiklike ametiasutuste esmane eesmärk, et tagada selliste isikute vastuvõtmisel spetsiaalselt nende vastuvõtu erivajaduste arvesse võtmine“. Menetlustingimuste direktiivis on erivajadusega taotlejatega seonduvat käsitletud põhjendustes nr 29–33, nendes punktides on rõhutatud vajadust arvestada erivajadusega menetlusele juurdepääsu tagamiseks, sellest tulenevaid piiranguid kiirmenetluses ja piirimenetluse rakendamisel erivajadusega taotleja suhtes, vägivalla ohvrite kohtlemisega seonduvat, sootundlikkuse olulisust rahvusvahelise kaitse menetluses ning laste õiguste ja huvide esikohale seadmist. Erivajaduse all peetakse kummagi direktiivi spetsiifikast tulenevalt silmas nii vastuvõtu- kui ka menetluserivajadust. Eesti õiguses on need uued terminid, mida legaaldefinitsioonina seaduses ei sätestata, kuid kavandatavat VRKS-i § 151 tuleb käsitada mõlemat tüüpi erivajadust hõlmavana. Nagu direktiivide muudatuste puhul lähtutakse ka kõnealuse sätte puhul holistilisest lähenemisest erivajaduse hindamisele ja sellega arvestamisele. See tähendab, et mõlemat tüüpi erivajadust hinnatakse koos, kasutades erinevates menetlusstaadiumides erinevaid meetodeid, lähtuvalt iga staadiumi spetsiifikast ja võimalustest. 
Vastuvõtuerivajadus on seotud materiaalsete vastutingimustega, kõnesoleva seaduse tähenduses on see taotleja eriolukorrast tulenev vajadus tavapärasest erinevate materiaalsete vastuvõtutingimuste järele. Sellisteks tingimusteks võivad olla näiteks taotleja eriolukorda arvestavad majutustingimused, transporditeenus või meditsiinilise ja psühholoogilise, sealhulgas rehabilitatsiooniteenuse osutamine. Menetluslik erivajadus on seotud menetlustingimustega ning on kõnesoleva seaduse tähenduses taotleja eriolukorrast tulenev vajadus tavapärasest erinevate, spetsiaalsete menetlustagatiste järele. Sellisteks tagatisteks võivad olla näiteks abi osutamine taotluse esitamisel, spetsiifiliste taotleja seisundist tulenevate intervjueerimismeetodite kasutamine või tõlgi, õigusabi ja esinduse võimaldamine.
Vastuvõtuerivajadus ja menetluserivajadus on küll terminitena uued, kuid nende kohta käiv regulatsioon sisaldub VRKS-is juba praegu – näiteks on saatjata alaealistele ette nähtud spetsiaalsed menetluslikud tagatised, taotlejale on ette nähtud õigus tõlketeenusele ja õigusabile jne. Eelnõu järgi sätestatakse üldine ja asjassepuutuvate erisätete ülene erivajaduse hindamist ja arvestamist käsitlev paragrahv – § 151. 
Kavandatava § 151 lõikes 1 esitatakse näidisloeteluna sellised haavatavate isikute rühmad, kelle puhul on suure tõenäosusega tegemist erivajadusega taotlejaga. Loetelu kattub vastuvõtutingimuste direktiivis artiklis 21 sätestatud loeteluga haavatavatest isikutest, kelle erivajadusega rahvusvahelise kaitse menetluses arvestada tuleb. Ka direktiivis on loetelu esitatud näidis- ehk lahtise loeteluna, sellele viitab loetelu ees olev sõna „nagu.“ Nii direktiivi artikkel 21 kui ka kavandatav § 151 loetleb järgmised haavatavate isikute rühmad: alaealised, saatjata alaealised, puudega inimesed, eakad, rasedad, alaealise lapsega üksikvanemad, inimkaubanduse ohvrid, raske haigusega isikud, vaimse tervise probleemidega isikud ning piinamise või vägistamise ohvrid või isikud, kelle suhtes on tarvitatud muud jõhkrat psühholoogilist, füüsilist või seksuaalset vägivalda. 
Erivajadusega taotlejaks kvalifitseerumine ei ole piiratud üksnes loetletud haavatavate isikute hulka kuulumisega ega tulene sellest automaatselt. ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti edaspidi UNHCR) Kesk-Euroopa esinduse läbiviidud projektis „Response to Vulnerability in Asylum“ (edaspidi RVA) on selgitatud, et nii vastuvõtutingimuste kui ka menetlustingimuste direktiivis kasutatav kategooria- ehk grupipõhine lähenemine on pigem illustratiivne kui definitiivne. See tähendab, et taotlejad, kes ei kuulu ühtegi nimetatud kategooriasse, võivad siiski materiaalseid või menetluslikke eritagatisi vajada ja vastupidi, isikud, kes kuuluvad mõnda loetletud gruppi, ei pruugi seetõttu automaatselt kõiki tagatisi vajada – näiteks ratastoolikasutajast taotleja vajab küll spetsiaalseid materiaalseid ehk vastuvõtutingimusi, kuid ei pruugi vajada erikohtlemist menetluslikus mõttes. Euroopa Komisjoni 2007. aasta rohelise raamatu „Euroopa ühise varjupaigasüsteemi tuleviku kohta“ põhjal läbiviidud projektis The Enhancing Vulnerable Asylum-seekers’ Protection (edaspidi EVASP) kritiseeriti kategooriapõhist lähenemist ja ebapiisavat erivajaduse arvestamist Euroopa Liidu liikmesriikides. Kategooriate asemel on EVASP käsiraamatus nimetatud haavatavust põhjustavad tegurid ning haavatavus ise defineeritud isiku soodumuse või kalduvuse kaudu kahju või valu kannatada või rünnaku alla langeda, mitte isikukategooriate kaudu. Selline kalduvus või soodumus võib olla tingitud erinevatest sisemistest ja välistest faktoritest, näiteks isiku kuulumine teatud haavatavasse gruppi (nagu ka direktiivides sätestatud) või tema elukeskkond, elutingimused ja teda ümbritsevad inimesed. 
Kuigi haavatavate isikute kategooriate loetelu on lahtine ning haavatavust ja erivajadust tuleb käsitada tervikliku mõistena, ei tähenda see, et erivajadusega haavatava isikuna või erivajadusega taotlejana kvalifitseeruksid kõik isikud, kes leiavad, et nad vajavad mingil põhjusel erikohtlemist. Loetelus nimetatud isikute gruppide puhul on tegemist väga tõsiste juhtumitega ning vanusest või tervisest tuleneva seisundiga – selline näidisloetelu vihjab, et ka muud juhud, mil isikut käsitatakse erivajadusega taotlejana, peavad olema võrreldava tõsidusastmega ning sellised, mis takistavad isikul ilma erikohtlemist või menetluslikke eritagatisi rakendamata kasutada oma rahvusvahelise kaitse menetluses sätestatud õigusi ja täita kohustusi. Erivajaduse olemasolu ja olemust hinnatakse iga juhtumi ja taotleja puhul eraldi ja individuaalselt. 
Selleks, et fikseerida, millal loetakse isik rahvusvahelise kaitse menetluse mõttes erivajadusega taotlejaks, kellele kohalduvad VRKS-is sätestatud erinormid ning kellele võimaldatakse erivajadusele vastav tugi, on kavandatava § 151 lõikes 2 sätestatud kriteerium, et erivajadus peab olema PPA või muu haldusorgani poolt tuvastatud. Kuna PPA kui menetlev ametiasutus vastutab kogu rahvusvahelise kaitse menetluse vältel taotleja ja tema perekonnaliikme toimiku adekvaatsuse ning taotleja olukorrast lähtuvate menetluslike otsuste eest, siis lasub keskne erivajaduse fikseerimise kohustus PPA-l – selleks on sätestatud, et PPA fikseerib erivajaduse kirjalikult (vaata lõige 4). Kuigi PPA kui menetleva ametiasutuse roll on rahvusvahelise kaitse menetluses keskne, on selge, et paljudel juhtudel võidakse erivajadus tuvastada ka muus haldusorganis, näiteks rahvusvahelise kaitse taotlejate majutuskeskuses või Sotsiaalkindlustusametis. Erivajaduse tuvastamine on iga haldusorgani kohustus, mille täitmata jätmine või mittenõuetekohane täitmine võib oluliselt mõjutada kogu menetluse õiguspärasust ning rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsuse usaldusväärsust. Kavandatav regulatsioon järgib kehtiva VRKS-i loogikat: siiani kõige detailsemalt reguleeritud erivajadusega isikute grupi – saatjata alaealiste – puhul sätestab ka kehtiv VRKS, et välismaalase käsitamise alaealisena või täisealisena otsustab PPA (§ 17 lõige 8). Samamoodi on kehtivas seaduses DNA-proovide ja meditsiiniliste uuringute kohta sätestatud, et selle otsustab PPA, kaasates eksperdi või meditsiinitöötaja. Menetlev ametiasutus kui menetluse eest tervikuna vastutaja otsustab meditsiiniliste uuringute tegemise vajaduse üle, teavitab taotlejat selle vajadusest ja keeldumise tagajärgedest ning kannab meditsiiniliste uuringute tulemused toimikusse. Kuna erivajaduse tuvastamist reguleeriv üldsäte praegu VRKS-is puudub, siis on palju juhtumeid, mis ei ole rahvusvahelise kaitse menetluse kontekstis seaduses reguleeritud. Näiteks tuvastab inimkaubanduse ohvrite puhul erivajaduse ning pakub sellele vastavat abi ja tuge Sotsiaalkindlustusamet, kuid see tegevus ei ole õiguslikul tasandil rahvusvahelise kaitse menetlusega seotud. Kõnesoleva muudatusega pannakse ka teiste haldusorganite erivajaduse tuvastamise ja sellest menetlejale teavitamise (vaata lõige 6) kohustus sõnaselgelt kirja, jättes samas lahtiseks konkreetse tuvastamismehhanismi, mis iga haldusorgani puhul tema töö spetsiifikast tulenevalt erineb. Taotleja erivajadusele vastava toe võimaldamine tähendab, et taotlejal on õigus riigi pakutavale abile (näiteks tõlgiteenus, transport, arstlik läbivaatus).
Kavandatava § 151 lõikes 3 sätestatakse lõikega 2 kooskõlas, et erivajaduse tuvastamisele kaasatakse vajaduse korral teine haldusorgan või ekspert, ning lõike 3 teises lauses, et erivajadus tuvastatakse võimalikult varases menetlusstaadiumis ehk võimalikult kiiresti pärast taotluse esitamist. Nii menetlustingimuste kui ka vastutingimuste direktiivis (vastavalt artikli 22 lõige 1 ja artikli 24 lõige 1) on sätestatud, et erivajaduse hindamine peab toimuma mõistliku aja jooksul pärast rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist. Euroopa Komisjon on kirjeldanud erivajaduse hindamise protsessi ja selle hindamise üldiseid põhimõtteid, millest esimene on, et hindamine tuleks lõpule viia nii vara kui võimalik, kuid sellega tuleb alustada iga juhul (võimaliku) rahvusvahelise kaitse taotlejaga esimesel kokkupuutel. Komisjon rõhutab, et see on eriti oluline menetlusliku erivajaduse puhul, sest spetsiifilisi menetlusgarantiisid võib vaja olla väga varases menetlusfaasis. Näiteks võib vajaliku abi puudumine taotluse koostamisel ja esitamisel põhjustada olukorra, kus tegelikult kaitset vajaval isikul jääb rahvusvahelise kaitse taotlus esitamata ning menetlus algatamata, samuti on see oluline menetleva ametiasutuse poolt menetlustüübi valikul (kas on võimalik kiir- või piirimenetluse kasutamine). Materiaalsete vastuvõtutingimuste juures on erivajaduse varane tuvastamine oluline majutuse ning kinnipidamise kohta otsuse tegemisel (näiteks hindamaks, kas isikule on vaja tagada juurdepääs meditsiinilisele või psühholoogilisele abile või rehabilitatsiooniteenusele). 
Kavandatava § 151 lõikes 4 sätestatakse PPA kohustus fikseerida tuvastatud erivajadus ka kirjalikult. Selleks tehakse vastav märge taotleja toimikusse. 
Kavandatava § 151 lõike 5 eesmärk on tagada, et erivajaduse olemasolu jälgivad ja tuvastatud erivajadusele vastavat tuge pakuvad süsteemselt ja individuaalselt kogu rahvusvahelise kaitse menetluse vältel kõik taotlejaga kokkupuutuvad haldusorganid. Erivajaduse tuvastamise kohustus sätestatakse kõnesoleva paragrahvi lõikes 2, kuid lisaks sellele on kõigil rahvusvahelise kaitse menetluse käigus taotlejaga kokkupuutuvatel ametiasutustel- ja isikutel n-ö märkamis- ja jälgimiskohustus. Komisjoni juhistes on vastavalt kasutatud termineid assessment (tuvastamine ehk formaalne hindamine) ja monitoring (jälgimine). Erivajadus ei pruugi alati ilmneda esimesel kokkupuutel taotlejaga või selleks ette nähtud formaalse protseduuri käigus. See võib näiteks ilmneda taotleja kinnipidamiskeskuses viibimise ajal või nähtuda isiku käitumisest peale pikemaajalist majutuskeskuses viibimist. Ka sellisel juhul tuleb erivajadusega arvestada, see tähendab, et PPA peab selle ka selgelt fikseerima. 
Erivajadusega süsteemselt arvestamiseks on vajalik, et PPA ning teised asjassepuutuvad haldusorganid ja isikud vahetaksid infot tuvastatud või võimalikku tuvastamist ja fikseerimist vajava erivajaduse kohta. Sellise teabevahetuskohustuse näeb ette kavandatava § 151 lõige 6. Isikute all peetakse siin silmas näiteks arstlikku kontrolli läbiviivaid meditsiinitöötajaid, psühholooge, terapeute või teisi isikuid, kes erivajadusega taotlejaga kokku puutuvad. Lõigetes 5 ja 6 kavandatav regulatsioon peegeldab ka eespool viidatud komisjoni kirjeldatud erivajaduse hindamise üldiseid põhimõtteid nr 2, 5 ja 6, mis on sätestatud ka vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 22 lõike 1 teises ja kolmandas taandes: „Liikmesriigid tagavad, et selliseid vastuvõtu erivajadusi võetakse kooskõlas käesoleva direktiiviga arvesse ka juhul, kui need on muutunud ilmseks hilisemas rahvusvahelise kaitse menetluse etapis. Liikmesriigid tagavad, et vastuvõtu erivajadustega isikutele käesoleva direktiivi kohaselt toe andmisel võetakse kogu varjupaigamenetluse jooksul arvesse nende erivajadusi, ja näevad ette nende olukorra asjakohase jälgimise.“ Samuti on see sätestatud menetlustingimuste direktiivi artikli 24 lõigetes 3 ja 4: „Kui on kindlaks tehtud, et taotleja vajab spetsiaalseid menetlustagatisi, tagavad liikmesriigid talle piisava toe, et ta saaks kasutada käesolevas direktiivis sätestatud õigusi ja täita selles sätestatud kohustusi kogu varjupaigamenetluse kestuse vältel. […] Liikmesriigid tagavad samuti selliste spetsiaalsete menetlustagatiste vajaduse käsitlemise kooskõlas käesoleva direktiiviga, kui selline vajadus ilmneb menetluse hilisemas etapis, ilma et oleks vaja menetlust tingimata uuesti alustada.“ VRKS-i kavandatava § 151 lõikes 6 on sätestatud teabe edastamise kohustus haldusorganitele ja teatud isikutele. Teavet võivad muidugi edastada ka taotlejaga kokkupuutuvad mittetulundusühendused ja muud asutused. 
Nagu ka komisjoni kirjeldatud põhimõtte nr 5 juures märgitud, tuleb lõikes 6 sätestatud teabevahetamisel arvestada andmekaitsenõuetega, eelkõige delikaatsete isikuandmete puhul. Meditsiiniliste andmete vahetamise puhul kohaldub kavandatava § 15 lõige 11, milles sätestatakse, et § 15 lõike 1 punktis 8 nimetatud toiming ehk arstlik läbivaatus tehakse tervishoiuteenuste korraldamise seaduse §-des 2–6 ja 16–22 sätestatud korras. Nagu juba eelnõu § 1 punkti 18 juures selgitatud, tulenevad meditsiiniliste andmete dokumenteerimise kord ja isikuandmete kaitse erisused viidatud tervishoiuteenuste korraldamise seaduse sätetest, mis kehtivad ka isiku delikaatsete andmete suhtes taotleja erivajadust puudutavat teavet vahetades. Selge piiri erivajadust puudutavate andmete vahetamisele ja kasutamisele seab kavandatavas § 151 lõikes 6 sätestatud klausel, mille kohaselt edastab PPA teabe taotleja erivajaduse kohta teistele taotlejaga kokkupuutuvatele haldusorganitele ja isikutele ulatuses, mis on vajalik taotleja erivajaduse arvestamiseks.
Kavandatava § 151 lõikes 7 sätestatakse, et PPA, sealhulgas kinnipidamiskeskuse ja rahvusvahelise kaitse taotlejate majutuskeskuse ametnikud ja töötajad vastavad sellistele kompetentsinõuetele, mis võimaldavad erivajadust jälgida ja sellega arvestada, ning et vajaduse korral kaasatakse ekspert. Direktiivides on üks läbivatest nõuetest see, et rahvusvahelise kaitse menetluses taotlejaga kokkupuutuvad isikud peavad vastama eelmises lauses nimetatud nõuetele (vaata näiteks menetlustingimuste direktiivi põhjendusi nr 14 ja 26, artikli 4 lõiked 3 ja 4, artikli 6 lõige 1 kolmas taane, artikli 14 lõige 1 teine taane, vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 18 lõige 7, artikli 24 lõige 4, artikli 25 lõige 2, artikli 29 lõige 1). Komisjoni põhimõttes nr 3 on sätestatud, et kõik rahvusvahelise kaitse menetluses osalevad võtmeisikud (eelkõige piirivalvurid, sotsiaaltöötajad, menetlejad) peaksid olema koolitatud ja võimelised taotlejate vastuvõtu- ja menetluserivajadusi märkama ja nendega oma tegevuses arvestama. 
Eelnõu § 1 punktis 23 tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 16. Kuna Eesti õiguses puudub eraldi piirimenetlus ning teatud juhtudel loetakse piiril tehtavad otsused kiirmenetluse üheks vormiks, mis on tervikuna reguleeritud kavandatavas § 20, siis on VRKS-i § 16 eksitav. 

Eelnõu § 1 punktis 25 on sätestatud piiratud teovõimega täisealiste taotlejate kohta käiv regulatsioon, nagu eespool selgitatud, jäetakse alaealisi käsitlevast regulatsioonist õigusselguse huvides välja piiratud teovõimega täisealisi taotlejaid puudutav. Vajalik regulatsioon kehtestatakse eraldi sättes – VRKS-i §-s 171 (eelnõu § 1 punkt 24). See ei ole sisuline, vaid normitehniline muudatus. 
Eelnõu § 1 punkti 26 järgi muudetakse VRKS-i § 18 lõiget 2, jättes välja viite konkreetsetele VRKS-i paragrahvidele. Muudatuse põhjus on see, et PPA kui menetlev ametiasutus võtab vastu otsuseid ning hindab esitatud väidete ja tõendite paikapidavust kõigil VRKS-is sätestatud juhtudel. Viide üksnes teatud VRKS-i sätetele, see tähendab üksikutele olukordadele, jätab põhjendamatult välja mitmed teised olukorrad, kus PPA täidab samasugust rolli. Seega on praegune sõnastus eksitav. 
Eelnõu § 1 punkti 27 järgi täiendatakse VRKS-i § 18 lõiget 4, sätestades selgelt, et rahvusvahelise kaitse menetluse käigus viiakse taotlejaga läbi personaalne intervjuu, mille käigus antakse taotlejale võimalus esitada oma tõendeid ja anda seletusi. Eelnõu § 1 punktis 27 nähakse ette volitusnorm intervjuu läbiviimise korra kehtestamiseks siseministri määrusega. Normi täiendamise ja vastava määruse kehtestamise vajadus tuleneb menetlustingimuste direktiivi artiklitest 14–17, milles on sätestatud taotlejaga isikliku vestluse läbiviimise kohustus, samuti on kehtestatud nõuded selle vestluse korraldusele, sisule, selle kohta aruande koostamisele ja vestluse salvestamisele. 
Eelnõu § 1 punkti 29 järgi muudetakse VRKS-i § 18 lõikeid 6 ja 7, viies isikliku vestluse pidamisest erandi tegemise juhud ja piirangud kooskõlla menetlustingimuste direktiivis sätestatuga. Lõige 6 vastab artikli 14 lõikes 2 sätestatule. Lõige 7 tuleneb artikli 34 lõikest 1, mille kohaselt viiakse taotluse vastuvõetavuse üle otsustamisel igal juhul isikuga läbi vestlus. Vestluse käigus on taotlejal võimalus esitada oma seisukoht oma kaitsevajaduse kohta (VRKS-is sätestatud alused taotluse läbi vaatamata jätmiseks). Erandi võib teha üksnes korduva taotluse puhul. Kehtiv VRKS-i § 18 lõikes 7 on sätestatud, et taotleja poolt sama paragrahvi lõikes 4 nimetatud faktide esitamata ja seletuste andmata jätmine või nendest toimingutest loobumine või lõikes 6 sätestatud õiguse võimaldamata jätmine ei takista rahvusvahelise kaitse menetluse lõpetamist. See säte jäetakse VRKS-ist välja, kuna sellel ei ole õiguslikku tähtsust: kui vestlust ei ole võimalik läbi viia või taotleja keeldub sellest, saaks menetluse lõpuleviimist mõjutada, kui seaduses oleks niimoodi sätestatud. Samuti ei mõjuta menetluse lõpuleviimist ja taotluse kohta otsuse tegemist näiteks see, kui isik keeldub arstlikust läbivaatusest, sest nii ei ole seaduses eraldi sätestatud. 
Eelnõu § 1 punkti 30 järgi tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 18 lõige 9. See on normitehniline muudatus, mis tuleneb vajadusest kehtestada menetlustähtaegade kohta eraldi paragrahv. Lõige 9 on integreeritud kavandatavasse § 181 (vaata allpool). 
Eelnõu § 1 punktis 31muudetakse VRKS-i § 18 lõiget 10, sätestades, et eelisjärjekorras võib läbi vaadata erivajadusega taotleja taotluse või mõne muu taotluse kui selleks on põhjendatud vajadus. Sättest jäetakse välja eraldi viide saatjata alaealisele taotlejale, kuna kavandatavatest VRKS-i muudatustest lähtuvalt on kõik haavatavate isikute kategooriad, sealhulgas saatjata alaealised, hõlmatud erivajadusega taotleja terminiga. Nende isikute hulka, kelle taotlus vaadatakse läbi eelisjärjekorra, kuuluvad seega kõik haavatavad isikud, mitte üksnes saatjata alaealised. Muudatusega viiakse VRKS-i § 18 lõige 10 kooskõlla kavandatava erivajaduse hindamist ja arvestamist käsitleva regulatsiooni ja menetlustingimuste direktiivi artikli 31 lõige 7 punktiga b. Sätte eesmärk on tagada menetlusökonoomia ning arvestada paremini haavatavate isikute huvidega. Eelisjärjekorras läbivaatamine ei tähenda taotluse kiirendatud korras läbivaatamist ega muid erisusi üldistest protseduurireeglitest, vaid üksnes teatud taotluste eelistamist teistele ajalises mõttes – taotlus vaadatakse läbi varem. 
Eelnõu § 1 punkti 32 järgi tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 18 lõige 11. Lõige näeb ette, et põhjendamatu taotluse võib PPA läbi vaadata kiirmenetluses. Kiirmenetluse kohaldamise alused ja võimalus on sätestatud kavandatavas §-s 20. Kui sätestada see alus eraldi, oleks loogiline nimetada selles sättes ka taotluse läbi vaatamata jätmise võimalus, mis on sätestatud kavandatavas §-s 21. Seega puudub vajadus kehtestada kõnealune regulatsioon eraldi. 
Eelnõu § 1 punkti 33 järgi kehtestatakse VRKS-i § 181, milles nähakse ette regulatsioon menetlustähtaegade osas. Menetlustähtajad on Euroopa Liidu nõukogu hinnangul üks uuesti sõnastatud menetlustingimuste direktiivi olulisematest punktidest. VRKS-i §-ga 181 võetakse üle menetlustingimuste direktiivi artikli 31 lõiked 1–6, mis on väga selged normid ja konkreetselt paika pandud alused, mille puhul ei ole liikmesriikidel palju diskretsiooniruumi. 
Kavandatava § 181 lõikes 1 sätestatakse üldreegel, mille kohaselt vaadatakse taotlus läbi nii kiiresti kui võimalik, aga mitte hiljem kui kuue kuu jooksul selle vastuvõtmisest arvates. Norm kattub menetlustingimuste direktiivi artikli 31 lõikega 2 ja lõike 3 esimese taandega. Lisaks märgitakse selles lõikes, et kui Dublini määruse alusel vastutab taotluse läbivaatamise eest Eesti, alustatakse kuuekuulise tähtaja arvestamist hetkest, mil taotleja on Eestile üle antud ja asub Eesti territooriumil. Nagu viitab sidesõna „ja“ kasutamine, peavad mõlemad tingimused esinema üheaegselt. Sama on sätestatud artikli 31 lõike 3 teises taandes. Nagu viitavad sõnad „Eestile üle antud“, reguleerib see norm juhtumeid, mil Dublini määruse alusel on Eesti vastutus tuvastatud muus Euroopa Liidu liikmesriigis, kuhu taotleja on pärast Eestis taotluse esitamist liikunud. Oluline on, et kuigi menetlustähtaeg hakkab kulgema taotluse vastuvõtmisest, tekib isikul taotleja staatus ning riigil kohustused juba taotluse ükskõik millises vormis esitamisest. 
Kavandatava § 181 lõikes 2 sätestatakse menetlustingimuste direktiivi artikli 31 punkti 3 kolmanda taande eeskujul erandid, millal on lubatud üldisest kuuekuulisest tähtajast kõrvale kalduda, pikendades tähtaega üheksa kuu võrra (s.o 15 kuuni). Sellised erandjuhud on: kui tegemist on keeruliste faktiliste ja/või õiguslike asjaoludega; kui rahvusvahelist kaitset taotleb korraga suur hulk isikuid; kui viivitus on selgelt põhjustatud sellest, et taotleja ei täida oma kohustusi rahvusvahelise kaitse menetluses. 
Kavandatava § 181 lõige 3 lähtub artikli 31 lõike 3 neljandas taandes antud võimalusest pikendada samas lõikes ehk kavandatava § 181 lõigetes 1 ja 2 nimetatud tähtaegu (s.o üldist kuuekuulist tähtaega ja erakorraliste asjaolude esinemisel pikendatud 12-kuulist tähtaega) kolme kuu võrra erandjuhtudel ja põhjendatud asjaolude korral, kui see on vajalik selleks, et tagada rahvusvahelise kaitse taotluse piisav ja täielik läbivaatamine. See tähendab, et juhul, kui kuuekuulise tähtaja pikendamise aluseid ei esine, võib sellistel põhjendatud erandjuhtudel taotluse piisava põhjalikkusega läbivaatamise tagamiseks tähtaega siiski kolme kuu võrra pikendada. Juhul, kui tähtaega on juba mõnel lõikes 2 nimetatud alusel üheksa kuu võrra pikendatud, võib samasuguses erandolukorras ja eesmärgil ka seda tähtaega veel kolme kuu võrra pikendada. 
Kavandatava § 181 lõikes 4 sätestatakse analoogselt artikli 31 lõikega 4 veel üks tähtaja pikendamise võimalus juhuks, kui taotleja päritoluriigis valitseb oodatavalt ajutine ebakindel olukord, mistõttu ei saa menetlejalt ettenähtud tähtaja jooksul otsuse tegemist eeldada. Sellisel juhul ei ole täpselt sätestatud, millise aja võrra tähtaega veel pikendada tohib, kuid on määratud kindlaks tegevused, mida menetleja sel juhul tegema peab. Need tegevused on: hindama selles päritoluriigis valitsevat olukorda vähemalt iga kuue kuu järel; teavitama taotlejat tähtaja edasilükkamise põhjustest mõistliku aja jooksul; teavitama komisjoni seda päritoluriiki puudutavate menetluste edasilükkamisest mõistliku aja jooksul. 
Samamoodi artikli 31 lõikega 5 sätestatakse ka kavandatava § 181 lõikes 5 taotluse läbivaatamise maksimumtähtaeg, milleks on 21 kuud taotluse vastuvõtmisest arvates. 
Kavandatava § 181 lõikes 6 on (analoogselt artikli 31 lõikega 6) juhuks, kui taotlust ei ole võimalik üldreeglina ettenähtud kuuekuulise tähtaja jooksul läbi vaadata, sätestatud kohustus teavitada taotlejat viivitusest ning taotleja soovi korral viivituse põhjusest ja eeldatavast otsuse tegemise ajast. 
Eelnõu § 1 punkti 34 järgi täiendatakse VRKS-i §-ga 191. Kavandatava paragrahvi eesmärk on võtta üle siiani üle võtmata kvalifikatsioonidirektiivi artikkel 7, mis määrab kindlaks subjektid, kes võivad olla rahvusvahelise kaitse pakkujaks. Nagu ka Euroopa Komisjon on oma ettekandes kinnitanud, on artiklis 7 esitatud loetelu ammendav. Artikli 7 lõike 1 kohaselt võib rahvusvahelist kaitset pakkuda ainult riik või riiki või olulist osa riigi territooriumist kontrolliv organisatsioon või ühendus (inglise keeles the State or parties or organisations, including international organisations, controlling the State or a substantial part of the territory of the State). Siinjuures on oluline, et rahvusvahelise asüüliõiguse kohaselt, eelkõige ÜRO 28. juuli 1951. aasta pagulasseisundi konventsiooni, mida on muudetud 31. jaanuari 1967. aasta New Yorgi protokolliga (edaspidi Genfi konventsioon), on rahvusvahelise kaitse pakkujaks esmajoones siiski riik. Alates 21. sajandist on hakatud kaaluma võimalust, et riikide kõrval võiksid rahvusvahelist kaitset pakkuda ka mitteriiklikud ühendused. APAIPA-s on kohtupraktika põhjal selgitatud, millised organisatsioonid võiksid erandina kaitse pakkujaks kvalifitseeruda. Sellised organisatsioonid on: 
a)	ÜRO põhikirjalised organid, näiteks ÜRO pagulasabi agentuur Palestiinas ja Lähis-Idas (inglise keeles United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East);
b)	rahvusvahelised organisatsioonid ja sõjalised jõud, näiteks UNMIK and KFOR Kosovos.
Üldiselt ei saa klannid ja hõimud olla rahvusvahelise kaitse pakkujaks, erandiks võib olla üksnes olukord, kus klanni või hõimu tunnustatakse mingis piirkonnas ametliku võimukandjana. 
Lisaks sätestab kvalifikatsioonidirektiivi artikli 7 lõige 1, et riik või muu ühendus peab väljendama tahet ja olema võimeline kaitset pakkuma. Tahe ja võime peavad esinema samaaegselt, kuna vastasel juhul ei ole kaitse isikule tegelikkuses kättesaadav. Artikli 7 lõige 2 sätestab minimaalsed kvaliteedinõuded, millele rahvusvaheline kaitse peab vastama. VRKS-i kavandatavas §-s 191 on need kirjas teises lauses, mille kohaselt peab kaitse olema tõhus (inglise keeles effective), püsiv (inglise keeles of a non-temporary nature) ja taotlejale kättesaadav (inglise keeles applicant has access to such protection). 
Hindamaks, kas võimalik pakutav kaitse riigis või selle osas vastab sellistele nõuetele, peab taotlust menetlev riik arvestama lisaks riigi või selle osa objektiivsele olukorrale ka taotleja subjektiivset olukorda, eelkõige taotleja erivajadusest või soost tulenevaid eripärasid. APAIPA selgitab, et riigi või selle osa turvalisuse hindamisel tuleb arvesse võtta nii nn kaitse elemente – turvalisust ja inimõiguste austamist – kui ka seda, kui kaua selline kaitse püsib ja millised on need nõuded, mille täitmisel saab rahvusvahelise kaitse menetluses otsuse tegija olla kindel, et riik või selle osa on turvaline. Euroopa Kohus on otsuses C-175/08 väitnud, et otsust langetav riik peab hindama, kas võimalik kaitse pakkuja on võtnud „mõistlikke meetmeid, et tagakiusamist või suure kahju põhjustamist ennetada, muuhulgas toimiva õigussüsteemi olemasolu“, mis tagab selle, et tagakiusamist ja muid inimõiguste rikkumisi avastatakse, uuritakse ja toimepanijaid karistatakse ning et selline kaitse on konkreetsele taotlejale kättesaadav. Kohus selgitab: „[s]elle väljaselgitamiseks peavad pädevad ametiasutused eelkõige hindama tingimusi, milles tegutsevad ühelt poolt institutsioonid, ametiasutused ja julgeolekujõud ning teiselt poolt mis tahes sellised kolmanda riigi grupid või üksused, mis võivad oma tegevuse või tegevusetuse tõttu põhjustada pagulasseisundiga isiku suhtes tagakiusamisakte isiku tagasipöördumisel sellesse riiki. Direktiivi faktide ja asjaolude hindamist käsitleva artikli 4 lõike 3 kohaselt peavad need ametiasutused arvestama päritoluriigi õigusnorme ja nende kohaldamise viisi ja seda, kuidas põhiliste inimõiguste järgimine on selles riigis tagatud.“ 
Mida tähendab, et kaitse peab olema püsiv, on selgitatud samas kohtulahendis: „[…] kui asjaolud, millel põhines pagulase tagakiusamishirm, võib lugeda kestvalt kõrvaldatuks. Hinnang, et asjaolud on muutunud oluliselt ja püsivalt, eeldab seega põhjendatud kartuse puudumist selliste tagakiusamisaktide ees, mis kujutavad endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist […].“ Euroopa Komisjon selgitab, et seejuures tuleb hinnata võimustruktuuride stabiilsust, mitte seda, kas need struktuurid teatud aja järel püsima jäävad, kuna seda oleks võimatu hinnata. Kui päritoluriigi üldises olukorras esinevad kindlusetuse ja sellest tuleneva muutlikkuse märgid, loetakse kaitse igal juhul ebapüsivaks. 
Kokkuvõtlikult ei piisa kaitse piisavuse hindamisel üksnes sellest, et ei esine ohtu taotleja elule, tervisele või vabaduse võtmisele, vaid tagatud peavad olema ka poliitilised, sotsiaalsed ja majanduslikud inimõigused, seda nii õiguslikult kui ka praktilisel tasandil. Samuti peab kaitse olema kõnealuse isiku personaalset olukorda arvesse võttes tema jaoks kättesaadav ning otsuse langetaja peab „objektiivsete ja kontrollitavate tõendite alusel“ kindlaks tegema, et olukord riigis või selle osas on piisavalt stabiilne, et sellist kaitset suudetakse ja soovitakse pakkuda püsivalt. 
Eelnõu § 1 punkti 35 järgi muudetakse VRKS-i § 20. Muudetavas §-s 20 sätestatakse menetlustingimuste direktiivi artikli 32 lõikest 1 tulenevalt, millistel juhtudel võib rahvusvahelise kaitse taotluse lugeda põhjendamatuks ning lõpetada menetluse taotluse tagasilükkamise otsusega. Kavandatava § 20 lõikes 1 on sätestatud, millal saab taotluse lugeda põhjendamatuks. Samamoodi menetlustingimuste direktiivi artikli 32 lõikega 1 on see seotud sellega, kas menetleval ametiasutusel on olemasolevate tõendite põhjal võimalik piisava tõsikindlusega selgeks teha, et taotleja ei vasta direktiivis 2011/95/EL kehtestatud rahvusvahelise kaitse seisundi saamise nõuetele. Sama paragrahvi lõike 2 kohaselt teeb PPA otsuse taotluse tagasilükkamise kohta, kui taotlus on põhjendamatu. Direktiivis 2011/95/EL kehtestatud rahvusvahelise kaitse seisundi saamise nõuetele mittevastamine tähendab teisisõnu seda, et isikut ei ähvarda tema päritoluriigis või riigis, mille kaudu isik Eestisse saabus, oht tema elule või tervisele või selles direktiivis sätestatud alustel tagakiusamine või esineb mõni pagulase staatust või täiendava kaitse saamist välistav tingimus. VRKS-is on kõnealused nõuded ja välistavad tingimused sätestatud sama direktiivi eeskujul §-des 4, 5, 19 ja 22. Taotluse põhjendatust hinnatakse nõuetekohase menetluse (sealhulgas kiirmenetluse) käigus. 
Eelnõu § 1 punktis 36 nähakse ette regulatsioon selle kohta, millistel juhtudel võib lugeda taotluse ilmselgelt põhjendamatuks ja vaadata see läbi kiirmenetluses (kavandatav § 201) ning taotluse kiirmenetluses läbivaatamise tingimused ja tähtaeg (kavandatav § 202). 
Muudetava § 201 lõikes 1 on sätestatud menetlustingimuste direktiivi artikli 32 lõikest 2 tulenevalt tingimused, mille esinemise korral võib taotluse lugeda ilmselgelt põhjendamatuks (inglise keeles manifestly unfounded). Kõnealused tingimused on nimetatud kiirmenetluse kohaldamise alustena artikli 31 lõikes 8 ammendava loeteluna. Punktid 1–10 kattuvad osaliselt VRKS-i kehtivas §-s 20 sätestatud alustega, mille esinemise korral loetakse taotlus ilmselt põhjendamatuks, välja on jäetud üksnes need alused, mis on direktiiviga selgelt vastuolus. Samuti on välja jäetud need alused, mis on direktiivi kohaselt aluseks taotluse läbivaatamata jätmiseks (direktiivis inadmissible applications) – need alused on kajastatud VRKS-i muudetavas §-s 21. Taotluse ilmselgelt põhjendamatuks lugemine ja kiirmenetluse kohaldamine seotakse, analoogselt menetlustingimuste direktiivi artikli 32 lõikega 2 ja kooskõlas UNHCR-i korduvalt väljendatud seisukohaga selle põhjendamatuse (kavandatav § 20 lõige 1) aluseks olevate asjaoludega. Niisiis saab kavandatava § 201 lõike 1 järgi ilmselgelt põhjendamatuks lugeda taotluse, mis ei ole seotud taotleja vastamisega rahvusvahelise kaitse seisundi saamise nõuetele või mis on selgelt esitatud varjupaigasüsteemi kahjustamise eesmärgiga (ehk on selgelt petturlik) ning mis vastab ühele sama lõike punktides 1–9 loetletud alustest. 
Kavandatava § 201 lõike 1 punkti 1 kohaselt võib taotlust pidada ilmselgelt põhjendamatuks, kui taotleja päritoluriiki on alust pidada turvaliseks. Turvalise päritoluriigi termin tuleneb VRKS-i § 8 lõikest 3 ja § 4 lõikest 3 ning ei ole kehtiva seadusega võrreldes muutunud. Punkt 2 sätestab taotluse ilmselgelt põhjendatuks lugemise alusena juhud, kui taotleja on rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisel esitanud teadvalt ebaõigeid andmeid, andnud ebaõigeid selgitusi või on teadvalt jätnud esitamata andmeid või andmata selgitusi, mis on tema rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisel olulise tähtsusega, või esitab teadvalt valedokumente. Punkt 3 nimetab juhu, mil on tõenäoline, et taotleja on pahatahtlikult hävitanud, rikkunud või jätnud esitamata dokumendi või muu tõendi, mis oleks aidanud kindlaks teha tema isiku või kodakondsuse. Punkt 4 käsitleb olukorda, mil taotleja teinud selgelt valesid või ilmselgelt ebatõenäolisi avaldusi, mis on vastuolus päritoluriiki käsitleva piisavalt kontrollitud teabega, mis muudab selgelt ebausutavateks tema väited seoses sellega, kas ta vastab rahvusvahelise kaitse saamise kriteeriumidele. Punkt 5 nimetab juhu, mil taotlus on korduv taotlus, mille suhtes kohaldatakse VRKS-i § 24 lõiget 1. Oluline on teha vahet kavandatava § 24 lõikes 1 ja lõikes 3 nimetatud korduvatel taotlustel: lõikes 1 nimetatud korduv taotlus on selline, milles esinevad uued asjaolud või milles taotleja on esitanud uusi tõendeid, lõikes 3 nimetatud korduv taotlus on selline, milles uusi asjaolusid ei esine ning taotleja uusi tõendeid ei esita. Esimesel juhul (§ 24 lõige 1) vaatab menetleja taotluse läbi eelmise taotluse läbivaatamise raames ning võib seda kõnesoleva punkti alusel teha kiirmenetluses. Teisel juhul (§ 24 lõige 3) loetakse taotlus vastuvõetamatuks ehk jäetakse muudetava § 21 lõike 1 punkti 4 kohaselt sisuliselt läbivaatamata. Punkti 6 kohaselt loetakse taotlus selgelt põhjendamatuks, kui taotleja on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse üksnes selleks, et vältida lahkumiskohustuse täitmist; punkti 7 kohaselt juhul, kui taotleja saabus Eestisse ebaseaduslikult või viibis ebaseaduslikult Eesti territooriumil ning ei võtnud mõjuva põhjuseta ühendust PPA-ga või ei esitanud rahvusvahelise kaitse taotlust niipea kui võimalik; punkti 8 kohaselt juhul, kui taotleja on keeldunud või keeldub laskmast end daktüloskopeerida, ning punkti 9 kohaselt juhul, kui taotleja ohustab riigi julgeolekut või avalikku korda või ta on nimetatud põhjustel Eestist välja saadetud.
Muudetava § 201 lõikes 2 on sätestatud, et lõikes 1 nimetatud juhtudel võib taotluse läbi vaadata kiirmenetluses. Kiirmenetluse eesmärk on anda võimalus menetleda selgelt alusetud taotlused kiirmenetluses, viimata läbi täielikku kontrolli kõigis menetlusstaadiumides. Kuna Eesti õiguses ei ole eraldi sätestatud piirimenetlust, siis loetakse piiril tehtavad menetlused kiirmenetluse alla, kehtestamata eraldi regulatsiooni. 
Kavandatavas §-s 202 nähakse ette täpsem regulatsioon kiirmenetluse kohaldamise osas. 
Kavandatav § 202 lõige 1 lähtub menetlustingimuste direktiivi artikli 24 punktist 3, mille kohaselt tuleb spetsiaalseid menetlustagatisi vajavale taotlejale tagada selline piisav tugi, et ta saaks kasutada oma direktiivis sätestatud õigusi ja täita kohustusi kogu rahvusvahelise kaitse taotluse menetluse vältel. Lõike 3 teine taane sätestab: „Kui sellist piisavat tuge ei saa pakkuda artikli 31 lõikes 8 ja artiklis 43 osutatud menetluste raames, eelkõige juhul kui liikmesriigid leiavad, et taotleja vajab spetsiaalseid menetlustagatisi piinamise või vägistamise ohvriks langemise tõttu või tema suhtes tarvitatud muu jõhkra psühholoogilise, füüsilise või seksuaalse vägivalla tõttu, siis ei kohalda liikmesriigid artikli 31 lõiget 8 ja artiklit 43 või lõpetavad nende kohaldamise.“ Artikli 31 punktis 8 nimetatud juhtumid kiirmenetluse kohaldamise alustena on loetletud VRKS-i muudetava § 20 lõikes 2. Artikkel 43 käsitleb piirimenetlust, mis, nagu öeldud, paigutub VRKS-is kiirmenetluse alla ning seda ei ole eraldi reguleeritud. 
§ 202 lõikes 2 sätestatakse kiirmenetluse kohaldamise piirangud eraldi saatjata alaealise kohta, kelle puhul on loetletud juhtumid, mil kiirmenetlust kohaldada tohib. See regulatsioon tuleneb otseselt menetlustingimuste direktiivi artikli 25 lõike 6 alapunktidest a ja b, milles on vastavalt sätestatud artikli 31 lõike 8 (kiirmenetlus) ja artikli 43 (piirimenetlus) kohaldamise võimalused ja piirangud selgelt ja ammendavalt. See tähendab, et saatjata alaealise puhul tuleb kiirmenetluse kohaldamise alustena vaadata lisaks VRKS-i muudetavale § 20 lõikele 1 kavandatava § 202 lõiget 2, mitte § 201 lõiget 1, nagu üldjuhul. Teatud aluste puhul kehtestatakse lõikes lisatingimused saatjata alaealise rahvusvahelise kaitse menetluse õigsuse tagamiseks. 
Kavandatava § 202 lõike 2 punkti 1 kohaselt võib kiirmenetlust saatjata alaealise suhtes kohaldada § 201 lõike 1 punktides 1 ja 9 nimetatud juhtudel ehk juhul, kui taotleja päritoluriiki võib pidada turvaliseks, või juhul, kui taotleja ohustab riigi julgeolekut või avalikku korda või on juba varem nimetatud põhjusel Eestist välja saadetud (artikli 25 lõike 6 punkti a taanded i ja iii ning punkti b taanded i ja iii). Punkti 2 kohaselt võib kiirmenetlust kohaldada § 201 lõike 1 punktides 2 ja 3 nimetatud juhul ehk juhul, kui taotleja on rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisel esitanud teadvalt ebaõigeid andmeid või andnud ebaõigeid selgitusi, mis on tema rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisel olulise tähtsusega, või on jätnud need teadvalt esitamata või andmata, esitab teadvalt valedokumente või kui taotleja on hävitanud, rikkunud või jätnud esitamata dokumendi või muu tõendi, mis oleks aidanud kindlaks teha tema isiku või kodakondsuse (artikli 25 lõike 6 punkti b taanded v ja vi). Nimetatud punkte võib kohaldada lisaklausliga, et saatjata alaealise taotleja puhul on spetsiaalseid menetlustagatisi arvesse võttes antud talle võimalus oma tegevust põhjendada, sealhulgas konsulteerida esindajaga (artikli 25 lõike 6 punkti b viimane taane). Punkt 3 lubab kiirmenetluse kohaldamise § 201 lõike 1 punktis 6 nimetatud juhul ehk juhul, kui taotlus on korduv taotlus (artikkel 25 lõike 6 punkti a taane ii ja punkti b taane ii). Nagu kavandatava § 201 lõike 1 punkti 6 juures selgitatud, tuleb siin eristada § 24 lõigetes 1 ja 3 nimetatud korduvaid taotlusi – viimased kvalifitseeruvad kavandatava § 21 lõike 1 punkti 4 alusel taotlusteks, mis jäetakse sisuliselt läbi vaatamata. Punkt 4 viitab kavandatava § 21 lõike 1 punktile 3 ning sätestab, et saatjata alaealise suhtes võib kiirmenetlust kohaldada juhul, kui riiki, mille kaudu taotleja Eestisse saabus, võib pidada turvaliseks kolmandaks riigiks (artikli 25 lõike 6 punkti b taane iv).  
Kavandatava § 202 lõikes 3 on sätestatud tähtaeg, mille jooksul tuleb kiirmenetlus läbi viia, see tähtaeg on 60 päeva. Tähtaja kehtestamise nõue tuleneb menetlustingimuste direktiivi artikli 31 lõikest 9. Samuti nähakse ette, nagu ka nimetatud direktiivi artikkel lubab, võimalus kõnesoleva tähtaja pikendamiseks, kui see on vajalik, et tagada taotluse piisav ja põhjalik läbivaatamine. Seejuures tuleb arvesse võtta kavandatavas § 181 lõigetes 1–5 sätestatut.
Eelnõu § 1 punkti 37 järgi korrastatakse VRKS-i § 21, milles sätestatakse alused, mille esinemisel võib taotluse jätta sisuliselt läbi vaatamata. Regulatsioon tuleneb menetlustingimuste direktiivi artiklist 33 „Vastuvõetamatud taotlused“ (inglise keeles inadmissible applications). Nimetatud artikli lõikes 1 on sätestatud: „ei ole liikmesriigid kohustatud hindama, kas taotleja vastab rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele vastavalt direktiivile 2011/95/EL, kui taotlust peetakse vastavalt käesolevale artiklile vastuvõetamatuks.“ Erinevalt §-s 20 sätestatud põhjendamatu taotluse esitamisest, ei ole menetleval ametiasutusel §-s 21 sätestatud juhtudel isegi kohustust taotlust läbi vaadata ning teatud tõendite alusel veenduda, et isik ei vasta direktiivis 2011/95/EL sätestatud rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele. Selles paragrahvis nimetatud juhtudel lõpetatakse menetlus taotluse tagasilükkamise otsusega seda sisuliselt läbi vaatamata. 
Muudetava § 21 lõike 1 punktis 1 on nimetatud, millal saab taotleja seisukohalt pidada muud riiki esimeseks varjupaigariigiks menetlustingimuste direktiivi artikli 35 mõttes (artikli 33 lõige 2 punkt b). Menetlustingimuste direktiivi põhjenduses nr 43 selgitatakse, et liikmesriigid peaksid läbi vaatama kõigi taotluste sisu, st hindama, kas taotleja vastab rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele vastavalt direktiivile 2011/95/EL, kui samas direktiivis ei ole sätestatud teisiti: „eelkõige juhul, kui on põhjust oletada, et teine riik vaatab taotluse läbi või annab piisava kaitse. Eriti ei tohiks liikmesriike kohustada hindama rahvusvahelise kaitse taotluse sisu, kui esimene varjupaigariik on taotlejale andnud pagulasseisundi või muul moel piisava kaitse ja taotleja lubatakse sellesse riiki tagasi.“ Komisjon on esimese varjupaigariigi kontseptsiooni selgitanud ettekandes 2014. aasta septembris menetlustingmiste direktiivi kontaktkomitee istungil, viidates juba nimetatud põhjendusele nr 43 ja selgitades artiklist 35 tulenevaid nõudeid, milleks komisjoni sõnul on, et isik on kõnealuses riigis kas saanud juba pagulase staatuse või muu piisava kaitse, sealhulgas on tagatud non-refoulement-põhimõtte järgimine. 
Lisaks peab olema võimalik isiku sellesse riiki saatmine (st riik peab isiku tagasi võtma). Kui isiku tagasisaatmine ei ole võimalik, tuleb taotlus sisuliselt läbi vaadata. „Muu piisav kaitse“ on lahtine mõiste ning ei tähenda ainult rahvusvahelise kaitse vorme (pagulase staatus, täiendav kaitse või ajutine kaitse), vaid võib tähendada ka näiteks seda, et isikule on selles riigis, mille kaudu ta Eestise saabus, antud viisa, elamisluba või rahvusvahelise kaitse taotleja staatus (st isik on rahvusvahelise kaitse taotluse esitanud, kuid selle menetlus ei ole veel lõppenud). Igal juhul tuleb riigi turvalisust hinnata ka iga isiku, juhtumi ja hetkeolukorrast lähtuvalt, sealjuures võib hindamisel lähtuda turvalise kolmanda riigi kriteeriumidest, mis on sätestatud artikli 38 punktis 1 (artikkel 35). Esimese varjupaigariigi mõistes on nimetatud järgmised miinimumtingimused, millele turvaline riik peaks vastama: 
-	isikul ei ole põhjendatud alust karta kolmandas riigis tagakiusamist Genfi konventsioonis sätestatud alustel ega tõsist kahju direktiivi 2011/95/EL mõttes; 
-	kõnealuses riigis austatakse rahvusvaheliste standardite kohaselt inimõigusi, sealhulgas puudub selles riigis tegelik risk isiku elule või vabadusekaotusele ilma kohase kohtumõistmiseta; 
-	puudub tegelik risk, et isik võidaks kõnealusest riigist saata edasi kolmandasse riiki, kus isikul eelmises punktis kirjeldatud kaitse puudub või kust ta võidakse omakorda saata mõnda järgmisse riiki, kus selline kaitse puudub (non-refoulement; EIÕK-i artikkel 3); 
-	kõnealune riik on liitunud Genfi konventsiooni ja selle 1967. aasta lisaprotokolliga ning riigis järgitakse neist tulenevaid nõudeid või suudab sihtkohariik tõendada, et kolmandas riigis on välja kujundatud nimetatud õigusaktidele vastav praktika; 
-	isikul on kolmandas riigis juurdepääs sellistele sotsiaalabimeetmetele, mis võimaldavad inimväärse elatustaseme, ning riigis rakendatakse jätkusuutlikke lahendusi selleks, et tagada isiku iseseisev toimetulek; 
-	kolmandas riigis arvestatakse isiku erivajadusega ning austatakse tema ja tema perekonna privaatsusõigust ja huve; 
-	piisav (või tõhus) kaitse on olemas kuni jätkusuutliku lahenduse saavutamiseni. 
Kuigi riigi turvalisuse hindamisel on turvalise riigi termini alla kuuluvatel juhtudel sisulised põhikriteeriumid samasugused, tuleb esimese varjupaigariigi (inglise keeles first country of asylum) terminit eristada turvalise kolmanda riigi (inglise keeles safe third county) ja turvalise päritoluriigi terminist (inglise keeles safe country of origin). Nagu tuleneb ka VRKS-i § 8 lõikest 1, on turvalise päritoluriigi puhul tegu riigiga, mille kodanik või elanik taotleja on. Rohkem probleeme on praktikas turvalise kolmanda riigi ja esimese varjupaigariigi eristamisel, kuna nende puhul on mõlemal juhul tegu riigiga, mille kaudu isik päritoluriigist sihtkohariiki saabub. Praktikas ei ole nende terminite kasutamine olnud kuigi järjepidev ning on riike, mis esimese varjupaigariigi terminit oma asüülialastes õigusaktides üldse ei kasuta, vaid kasutavadki üksnes turvalise kolmanda riigi terminit. Eesti kasutab kõnealuseid termineid paralleelselt. Esimese varjupaigariigi termin on kehtivas VRKS-is sätestatud § 20 punktis 1, mille kohaselt loetakse taotlus ilmselt põhjendamatuks, kui „taotleja seisukohalt saab muud riiki pidada esimeseks varjupaigariigiks, see tähendab, et taotlejale on muus riigis antud varjupaik või muu kaitse ning see kaitse on endiselt kättesaadav“. Menetlustingimuste direktiivi artikli 33 lõike 2 punkti a eeskujul loetakse kavandatava seadusemuudatusega taotlus sellisel juhul mitte põhjendamatuks, vaid vastavalt direktiivi sõnastusele vastuvõetamatuks. Samuti muudetakse sätte sõnastust, viidates esimese varjupaigariigi termini sisustamisel direktiivi artiklile 35. Termini sisu sellest siiski ei muutu, st esimese varjupaigariigi all tuleb jätkuvalt mõista riiki, kus isikule on pagulase staatus või muu kaitse taotleja Eestisse jõudmise ajaks juba tagatud. Nagu eespool märgitud, on termin „muu kaitse“ lahtine ning hõlmab ka muid võimalusi kui kindlad rahvusvahelise kaitse liigid, oluline nõue on, et see kaitse oleks tõhus (inglise keeles effective protection) ja reaalselt kättesaadav. Teisisõnu põhineb turvalise kolmanda riigi termin eeldusel, et isik tuli turvalise riigi kaudu, kus ta oleks pidanud rahvusvahelise kaitse taotluse esitama, tal oli selleks võimalus, kuid ta ei teinud seda; esimese varjupaigariigi termin aga asjaolul, et isik on kõnealuses riigis mingisuguse kaitse juba saanud. 
Muudetava § 21 lõike 1 punkti 2 kohaselt võib taotluse jätta läbivaatamata, kui mõni teine liikmesriik on isikule rahvusvahelise kaitse andnud ning see kaitse on endiselt kättesaadav. See on VRKS-is uus alus, mis on sätestatud menetlustingimuste direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis a. Muudetava § 20 lõike 1 punktis 2 sätestatu võiks kvalifitseeruda ka eelmises punktis sätestatud esimese varjupaigariigi termini alla. Kehtestades eraldi aluse Euroopa Liidu riigi kohta, antakse selge piiritlus esimese varjupaigariigi mõiste kohta, mille all, nagu ka direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis b sätestatud, mõeldakse Euroopa Liidu välist riiki. 
Muudetava § 21 lõike 1 punkti 3 kohaselt võib taotluse läbi vaatamata jätta, kui taotleja saabus Eestisse riigi kaudu, mida võib pidada turvaliseks kolmandaks riigiks. See on tagasilükkamise alus ka kehtiva seaduse järgi ning turvalise kolmanda riigi määratlus kehtiva seadusega võrreldes ei muutu. 

Muudetava § 21 lõike 1 punkt 4 sätestab, et taotlust ei pea läbi vaatama, kui taotlus on korduv taotlus, mille suhtes kohaldatakse VRKS-i § 24 lõiget 3. Nagu selgitatud eespool, tuleb eristada korduvat taotlust, mille puhul taotleja on esitanud uusi asjaolusid või tõendeid (VRKS-i § 24 lõige 1), ja sellist, mille puhul uued asjaolud või tõendid puuduvad (VRKS-i § 24 lõige 3). Muudetavas §‑s 20 ja punktis käsitletakse viimast ning see on taotluse läbi vaatamata jätmise aluseks, esimene võib olla aga üksnes kiirmenetluse kohaldamise aluseks. Selline alus on sätestatud menetlustingimuste direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis d. 

Muudetava § 21 lõike 1 punkti 5 järgi võib taotluse läbivaatamata jätta, kui taotleja ülalpeetav perekonnaliige esitab taotluse pärast seda, kui ta on nõustunud oma juhtumi läbivaatamisega tema nimel esitatud taotluse raames ning puuduvad kõnealuse isiku olukorraga seotud asjaolud, mis õigustaksid eraldi taotluse esitamist. Menetlustingimuste direktiivis on see alus sätestatud artikli 33 lõike 2 punktis e. Kehtivas VRKS-is on sama alus sätestatud taotluse läbi vaatamata jätmiseks üksnes alaealise suhtes (VRKS-i § 20 punkt 19 ja § 21 lõige 3), direktiivis on kasutatud terminit „ülalpeetav perekonnaliige“ ning see hõlmab laiemat isikute ringi, sealhulgas teatud juhtudel ka täisealisi piiratud teovõimega perekonnaliikmeid. 
Muudetava § 21 lõike 1 punkti 6 kohaselt võib taotluse jätta läbivaatamata, kui vastavalt Dublini määrusele vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest muu riik. Sellisel juhul käivitub Dublini määruse kohane menetlus isiku üle andmiseks vastutavale liikmesriigile. 
Muudetava § 21 lõige 2 sätestab, et lõikes 1 nimetatud juhtudel lõpetatakse menetlus taotluse tagasilükkamise otsusega.
Muudetava § 21 lõige 3 seab piirangu taotluse läbivaatamata jätmisele saatjata alaealiste suhtes. Menetlustingimuste direktiivi artikli 25 lõike 6 punktist c tulenevalt kohaldatakse VRKS-i § 20 lõikes 1 sätestatut saatjata alaealise suhtes üksnes sama lõike punktis 3 nimetatud tingimusel, et see on alaealise parimates huvides. 
Eelnõu § 1 punktis 38 on sätestatud VRKS-i §-de 23 ja 24 muutmine. 
VRKS-i § 23 muudatusega viiakse taotluse tagasivõtmise või taotlusest loobumise regulatsioon kooskõlla menetlustingimuste direktiivi artiklitega 27 ja 28. 
Artikkel 27 käsitleb taotluse otsest tagasivõtmist, see tähendab juhtumeid, mil taotleja teeb selge tahteavalduse võtta taotlus tagasi. Artikkel 28 reguleerib juhtumeid, mil isik ei ole küll sellist tahteavaldust selgelt esitanud, kuid taotluse läbivaatamise jätkamine ei ole otstarbekas, kuna kõiki asjaolusid arvesse võttes võib eeldada, et taotleja on taotluse kaudselt tagasi võtnud või sellest loobunud. 
Kehtiv VRKS ei sisalda sõnaselget taotluse otsese tagasivõtmise võimalust ning täpsem regulatsioon on kehtestatud üksnes kaudse tagasivõtmise või taotlusest loobumise kohta. Samas on taotluse tagasilükkamise alusena sätestatud mõlemad juhtumid. Muudetava § 23 lõikes 1 esitatakse VRKS-is sõnaselgelt võimalus taotlus igal ajal rahvusvahelise kaitse menetluse käigus tagasi võtta. Otsese tagasivõtmise puhul tuleb see taotleja toimikus fikseerida – kui taotleja on teinud avalduse kirjalikult, lisatakse see eraldi dokumendina toimikule ning suulise avalduse puhul tehakse toimikusse märge. Kui taotleja on taotluse tagasi võtnud, siis samamoodi HMS-i § 43 lõike 1 punktis 2 sätestatuga rahvusvahelise kaitse menetlus lõpeb. 
Muudetava § 23 lõikes 2 sätestatakse menetlustingimuste direktiivi artikli 28 lõike 1 teise taande punktidest a-b lähtuvalt kriteeriumid, millal menetleja võib eeldada, et taotlus on kaudselt tagasi võetud või taotlusest on loobutud. UNCHR on selgitanud, et taotluse kaudse tagasivõtmise või sellest loobumise all tuleb mõista olukorda, kus menetleja võib, vaatamata sellele, et taotleja ei ole seda otsesõnu väljendanud, eeldada, et taotleja ei soovi, et tema rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisega jätkataks. 
Kuna VRKS-i kehtiv regulatsioon on direktiiviga kooskõlas, siis seda ei muudeta ning kehtiva § 23 lõike 1 punktid 1–3 jäävad kavandatavas lõikes 2 kehtima praktiliselt muutmata kujul. Ainuke muudatus tehakse punktis 1, kust jäetakse välja viide VRKS-i § 18 lõikele 4, kuna punktis 1 on nimetatud taotleja kohustuste täitmata jätmine, § 18 lõige 4 ei sätesta sellist kohustust ning see viide dubleerib viidet VRKS-i § 11 lõikele 3, mis on asjakohane. 
Samamoodi taotluse kaudse tagasivõtmise või sellest loobumisega on direktiivis selliseks juhuks sätestatud järgmised võimalikud menetluslikud tagajärjed: 
1)	menetlev ametiasutus teeb otsuse taotluse läbivaatamise lõpetamise kohta (artikli 27 lõige 1 ja artikli 28 lõige 1); 
2)	menetlev ametiasutus teeb otsuse taotluse tagasilükkamise kohta (artikli 27 lõige 1 ja artikli 28 lõige 1);
3)	menetlev ametiasutus lõpetab taotluse läbivaatamise ilma otsust vastu võtmata ning teeb vastava märke taotleja toimikusse (ainult taotluse otsese tagasivõtmise korral, artikli 28 lõige 2).
VRKS-is, nagu juba maninitud, on sätestatud taotluse tagasivõtmise või sellest loobumise tagajärjena taotluse tagasilükkamise otsuse tegemine (VRKS-i § 21 lõike 1 punkt 8). Muudetava § 23 lõikes 3 jäädakse sama lahenduse juurde, välja arvatud taotluse otsese tagasivõtmise korral (vaata lõige 1). 
Et igal juhul tagada non-refoulement-põhimõtte järgimine, sätestatakse artikli 28 lõike 2 eeskujul muudatava § 23 lõikes 4, et isikul on õigus nõuda taotluse uuesti läbivaatamist. Samamoodi direktiiviga tehakse ka selles sättes nimetatud õigusest erand juhul, kui taotlus, mis kaudselt tagasi võeti või millest loobuti, oli läbi vaadatud VRKS-i §-s 24 sätestatud korras ehk korduva taotlusena. 
Artikli 28 lõike 2 viimane taane lubab sellisel juhul jätkata taotluse läbivaatamist sealt, kust see enne tagasivõtmise või loobumise tõttu tagasilükkamise otsuse tegemist pooleli jäi. Selline menetluslik kord nähakse ette ka kavandatavas § 23 lõikes 5. 
Artikli 28 lõike 2 teises taandes on sätestatud, et liikmesriigid võivad taotluse uuesti läbivaatamise nõudele kehtestada ajalised piirangud. Nii nähaksegi muudetava § 23 lõikes 6 ette, et kui isik, kelle taotluse suhtes on tehtud tagasilükkav otsus taotluse kaudse tagasivõtmise või taotlusest loobumise tõttu, võib selle isiku taotluse eelmise taotluse uuesti läbivaatamist käsitada korduva taotlusena, mille suhtes võib kohaldadaVRKS-i § 20 lõike 2 punkti 5 ja lõiget 3 ning kiirmenetlust või § 21 lõike 1 punkti 4 alusel taotluse läbi vaatamata jätta. See, millist VRKS-i sätet kohaldatakse, oleneb sellest, kas taotlus kvalifitseerub kavandatava § 24 lõike 1 või 3 alla.  
Eelnõu § 1 punktis 38 muudetakse ka VRKS-i § 24. Muudatuse järgi viiakse taotluse korduvaks taotluseks lugemise regulatsioon kooskõlla menetlustingimuste direktiivi artiklites 40 ja 41 sätestatuga. 
Nagu eespool selgitatud (vaata eelnõu § 1 punktide 30 ja 31 selgitusi) tuleb korduva taotluse puhul eristada sellist, milles esitatakse uusi tõendeid või antakse täiendavaid selgitusi, ning sellist, milles eelmise taotlusega võrreldes uusi asjaolusid ei esine. Esimesel juhul jätkatakse eelmise taotluse läbivaatamist (artikli 40 lõige 1 ja VRKS-i § 24 lõige 1) ning seda võib teha kiirmenetluses (artikli 31 lõige 8 punkt f ja VRKS-i § 20 lõike 2 punkt 5). Oma olemuselt on menetluse jätkamine menetluse uuendamine HMS-i § 44 tähenduses. Juhul, kui taotleja ei ole esitanud uusi tõendeid ega andnud täiendavaid selgitusi ning menetlev ametiasutus ei ole ise uusi asjaolusid tuvastanud, jäetakse taotlus sisuliselt läbivaatamata (direktiivi järgi loetakse vastuvõetamatuks) ning menetlust ei alustata (artikli 33 lõige 2 punkt d ja artikli 40 lõige 2 ning VRKS-i § 21 lõike 1 punkt 4 ja § 24 lõige 3). 
Artikli 40 lõige 3 sätestab, et kui on tuvastatud uusi asjaolusid või taotleja on esitanud uusi dokumente või tõendeid, mida ta ei saanud temast mitteolenevatel põhjustel eelneva menetluse käigus esitada või tõendada ja mis olulisel määral suurendavad tõenäosust, et taotlejat saab käsitada rahvusvahelise kaitse saamise kriteeriumidele vastava isikuna, vaadatakse taotlus uuesti läbi vastvalt II peatükile ehk ex nunc üldises korras. See säte sisaldub VRKS-i § 24 lõikes 2, milles sätestatakse, et eelkirjeldatud uute asjaolude esinemisel vaadatakse taotlus läbi VRKS-i §-s 18 sätestatud korras. Kavandatava § 24 lõige 2 sisaldab seega esiteks kahte alternatiivset alust: 
a)	taotleja on esitanud uusi dokumente või tõendeid või
b)	menetlev ametiasutus on taotluse vastuvõetavuse hindamisel tuvastanud uusi asjaolusid. 
Teiseks peavad nimetatud alused ehk nii taotleja esitatavad uued dokumendid või tõendid kui ka menetleva ametiasutuse tuvastatud uued asjaolud vastama kahele kumulatiivsele tunnusele: 
a)	isik ei saanud varem asjaomaseid tõendeid esitada või asjaolusid selgitada temast mitteolenevatel põhjustel ja 
b)	kõnealused asjaolud või tõendid suurendavad olulisel määral tõenäosust, et taotlejat saab käsitada rahvusvahelise kaitse saamise kriteeriumidele vastava isikuna direktiivi 2011/95/EL mõttes. 
Seega, kui taotleja esitab küll uusi tõendeid või menetlev ametiasutus tuvastab uusi asjaolusid, kuid taotleja oleks võinud tõendid takistusteta esitada või selgitused või teabe anda ka eelmise taotluse menetlemise ajal, siis kohaldub VRKS-i § 24 lõige 1 – uusi tõendeid on esitatud ning taotlus vaadatakse läbi eelmise taotluse raames. Sellisel juhul võib kohaldada ka kiirmenetlust, kui selle kohaldamisel on võimalik tagada, et sellised asjaolud, mis võivad isiku rahvusvahelise kaitse saajaks kvalifitseerumisel tähtsust omada, selgitatakse kindlasti välja (VRKS-i § 20 lõige 1). Kui on esitatud uusi tõendeid või tuvastatud uusi asjaolusid ning lisaks on tuvastatud, et taotleja ei saanud tõendeid või selgitusi temast mitteolenevatel põhjustel varem esitada, kuid kõnealused asjaolud või tõendid ei suurenda üldse või suurendavad vähe tõenäosust, et taotleja võiks rahvusvahelise kaitse saajaks kvalifitseeruda, siis kohaldub jällegi VRKS-i § 24 lõige 1. Kui ei ole esitatud ühtegi uut tõendit ega tuvastatud ühtegi uut asjaolu, siis kohaldab VRKS-i § 24 lõige 3 ehk taotlus jäetakse sisuliselt läbi vaatamata (artikli 40 lõige 5). 
Terminid „taotlejast mitteolenevatel põhjustel“ ja „olulisel määral“ on määratlemata ning need sisustatakse iga kord menetleva ametiasutuse kaalutlusõiguse alusel, järgides kõiki kaalutlusõiguse teostamise põhimõtteid, eriti kahtluse korral isiku suhtes soodsama otsuse tegemine. 
VRKS-is kavandatav regulatsioon on pisut soodsam sellest, mida direktiiv lubab, kuna artikli 40 lõike 4 kohaselt võivad liikmesriigid sätestada ka, et taotlus vaadatakse uuesti läbi (kas eelneva menetluse raames või ex nunc) ainult juhul, kui isik ei saanud tõendeid või muud teavet endast mitteolenevatel põhjustel varem esitada, eelkõige juhul, kui isik kasutab tõhusat õigusekaitsevahendit ehk menetleva ametiasutuse otsuse edasikaebamise õigust. Kavandatava VRKS-i § 24 lõike 1 järgi vaadatakse taotlus läbi ka juhul, kui isik oleks võinud uued asjaolud või teabe ka varem esitada, kuid seda tehakse eelmise taotluse läbivaatamise raames ning võidakse seejuures kohaldada kiirmenetlust. 
Kavandatavas § 24 lõikes 4 sätestatakse direktiivi artikli 40 lõike 6 eeskujul, et selles paragrahvis sätestatut kohaldatakse ka juhul, kui ülalpeetav isik või alaealine taotleja esitab iseseisvalt rahvusvahelise kaitse taotluse, mille on tema eest juba esitanud tema seaduslik esindaja. Sellistel juhtudel tehakse taotluse esmasesel kontrollimisel kindlaks, kas ülalpeetava või vallalise alaealise olukorraga on seotud asjaolusid, mis õigustaksid eraldi taotluse esitamist. Vastavalt sellele, kas selliseid asjaolusid esineb või mitte ning kui esineb, siis kas esinevad ka lõikes 2 nimetatud tingimused, kohaldatakse kas VRKS-i § 24 lõiget 1, 2 või 3 ehk vaadatakse taotlus läbi eelmise taotluse (seadusliku esindaja esitatud taotluse) raames, vaadatakse läbi eraldi taotlusena ex nunc või jäetakse läbi vaatamata. 
Artikliga 40 seondub artikkel 41, mis käsitleb taotleja riigis viibimise erisusi korduva taotluse korral. See regulatsioon kehtestatakse kavandatavas § 24 lõikes 5, mille kohaselt on taotlejal õigus korduva taotluse menetlemise ajaks Eestisse jääda, kui korduv taotlus esitatakse esimest korda ning taotlus vastab sama paragrahvi lõikes 1 või 2 kehtestatud nõuetele. Komisjoni selgituse kohaselt eristatakse artiklis 41 kahte tüüpi korduvaid taotlusi: 
1)	esmakordne korduv taotlus;
2)	teine, kolmas, neljas jne korduv taotlus (vaata joonist). 
Esmakordse korduva taoluse korral on isikul õigus riiki jääda juhul, kui taotluses esinevad uued asjaolud või on esitatud uusi tõendeid. Sellisel juhul võib isik riiki jääda vähemalt kuni kõnesoleva taotluse menetlemise lõpuni, olenemata sellest, kas tegu on kiir- või tavamenetlusega (artikli 41 lõige 1 punkt a). VRKS-i järgi on isikul seega õigus riiki jääda juhul, kui taotlusele kohaldub § 24 lõige 1 või lõige 2 ning selline õigus puudub, kui kohaldub § 24 lõige 3 ja taotlus lükatakse tagasi, jättes selle sisuliselt läbi vaatamata. 
Teistkordse või järgneva korduva taotluse puhul ei ole isikul õigust riiki jääda (artikli 41 lõige 1 punkt b). 
 Joonis. Korduv taotlus 

Lõike 5 teises lauses sätestatakse, et samas lõikes käsitletav viibimisõigus ei laiene edasikaebemenetluse ajal riigis viibimisele. Viimase kohta kavandatakse eelnõus eraldi regulatsioon (vaata eelnõu § 1 punkti 40). 
Tagamaks taotluse korduvaks lugemise puhuks menetluse objektiivsus ning Genfi konventsioonist kinnipidamine, eelkõige non-refoulement põhimõtte järgimine, kavandatakse UNHCR-i soovitusel § 24 lõige 6, mille kohaselt ei loeta taotlust korduvaks juhul, kui eelnev taotlus on jäetud VRKS-i § 21 lõike 1 punkti 1–6 alusel läbi vaatamata. 
Eelnõu § 1 punktis 39 tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 25 lõiked 1 ja 2. VRKS-i § 25 lõige 1 on tarbetu säte, kuna haldusakti kirjaliku vormistamise nõue tuleneb kõigi haldusaktide puhul HMS‑i § 55 lõikest 2 ning § 25 lõige 2 osutub ebavajalikuks tulenevalt kavandatavast regulatsioonist taotleja termini ja rahvusvahelise kaitse menetluse lõppemise osas, milles määratletakse selgelt, millisest hetkest alates viibib isik Eestis ebaseaduslikult ning tema suhtes hakkab rakenduma VRKS-i asemel väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seadus (edaspidi VSS). Rahvusvahelise kaitse taotlejal on seaduslik alus Eestis viibimiseks kuni lõpliku otsuseni. Peale seda kohaldub tema suhtes VSS. 
Eelnõu § 1 punkti 40 järgi täiendatakse VRKS-i § 25 lõikega 21 tulenevalt Euroopa Komisjoni seisukohast, et Dublini määruse alusel isiku üleandmisel lahkumisettekirjutust teha ei tohi. Nii näeb kavandatav VRKS-i § 25 lõige 21 ette, et juhul, kui isiku taotluse läbivaatamise eest vastutab Dublini määruse alusel teine liikmesriik, ei tehta isikule lahkumisettekirjutust, vaid pannakse talle tagasilükkamise otsuses kohustus Eestist lahkuda taotluse läbivaatamise eest vastutavasse riiki. Lõike teises lauses sätestatakse, et juhul kui välismaalane lahkumiskohustust vabatahtlikult ei täida või kui isik peetakse kinni VRKS-i § 361 lõikes 2 sätestatud alusel, võidakse lahkumiskohustus sundtäita väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seaduses sätestatud korras. Tähele tuleb panna, et põgenemisohtu ei hinnata Dublini määruse menetluste puhul mitte VSS-i § 68, vaid VRKS-i kavandatava § 361 lõike 21 alusel. Seega kehtib siin sama loogika, mis lahkumisettekirjutuse tegemise aluse puhul – kui VRKS-ist tulenevalt on põgenemisoht kindlaks tehtud, kohaldub edasisele kinnipidamise praktilisele ja menetluslikule poolele VSS (arvestades VRKS-ist tulenevaid piiranguid). 
Eelnõu § 1 punkti 41 järgi tehakse normitehniline muudatus VRKS-i § 25 lõikes 4, asendades selles sisalduva viite uuega. 
Eelnõu § 1 punktis 42 sätestatakse üks uuesti sõnastatud direktiivide suuremaid muudatusi, võttes VRKS-i üle menetlusdirektiivi artikli 46 regulatsiooni. Artikkel 46 käsitleb tõhusat õiguskaitsevahendit ehk taotluse suhtes tehtud otsuse edasi kaebamise õigust ning sellega seonduvalt taotleja riigis viibimise õigust edasikaebemenetluse ajal. Kõnealune regulatsioon kehtestatakse VRKS-i kavandatavas § 251.
Nagu eespool selgitatud (vaata eelnõu § 1 punktide 2 ja 3 selgitust), on direktiivi järgi rahvusvahelise kaitse taotlemise menetluses tõhus õiguskaitsevahend õigus haldusorgani otsuse kohtulikule läbivaatamisele ehk teisisõnu peab isikul olema õigus PPA kui menetleva ametiasutuse otsus taotluse tagasilükkamise (sealhulgas otsus taotluse ilmselgelt põhjendamatuse või läbi vaatamata jätmise kohta) ning rahvusvahelise kaitse ära võtmise kohta edasi kaevata (artikli 46 lõige 1). Niisiis sätestatakse kavandatava § 251 lõikes 1, et taotluse tagasilükkamise otsuse või rahvusvahelise kaitse kehtetuks tunnistamise otsuse (lähtudes sõnastuses VRKS-i §-st 49) võib vaidlustada halduskohtus kümne päeva jooksul otsuse teatavaks tegemise päevast arvates. Kuna VRKS-i kohaselt tehakse kõigi artikli 46 lõike 1 punktides a ja b nimetatud juhtumite puhul (välja arvatud punkti a neljas taane, mis nimetab taotluse tagasilükkamise Euroopa turvalise riigi puhul, sest VRKS-is ei ole sellist kontseptsiooni taotluse tagasilükkamise alusena ei kasuta) otsus taotluse tagasilükkamise kohta, siis ei jää ükski direktiivis sätestatud juhtum kavandatavast regulatsioonist välja. Samuti ei välista kavandatav lõige edasikaebamist otsuse peale keelduda pagulasestaatuse andmisest juhul, kui kaebaja on muus vormis rahvusvahelise kaitse Eestis saanud, nagu nõuab artikli 46 lõige 2. 

Artikli 46 lõike 3 kohaselt peab edasikaebeõigus hõlmama vähemalt esimese astme apellatsioonimenetlust. Nagu punktide 3 ja 4 juures selgitatud, püsib isikul sama direktiivi artikli 2 punktidega c ja e ning vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 2 punkti b järgi taotleja staatus ning rahvusvahelise kaitse menetlus kestab kuni selle kohtuastme otsuse tegemiseni, mis on vastuvõtvas liikmesriigis rahvusvahelise kaitse menetluse kohta kehtestatud. Kõnesolevas eelnõus kavandatakse menetlustingimuste direktiivi miinimumist lähtuv kaitse, sätestades õiguse vaidlustada PPA otsus halduskohtus (ühes astmes). Seega kestab Eestis rahvusvahelise kaitse menetlus nii kaua, kuni jõustub PPA otsus, kohus teeb otsuse jätta kaebus rahuldamata või PPA teeb kohtu suunistest lähtuvalt uue otsuse rahvusvahelise kaitse andmise kohta. 

Artikli 46 lõikes 4 sätestatakse tähtajad tõhusa õiguskaitsevahendi kasutamiseks. VRKS-is on selleks ette nähtud kümme päeva (kehtiv § 26 lõige 3). Eelnõus jäädakse sama tähtaja juurde (kavandatava § 251 lõige 1). 
Erinevalt sama direktiivi eelmisest redaktsioonist sätestab artikli 46 lõige 5 automaatse riigis viibimise õiguse tõhusa õiguskaitsevahendi ehk kaebeõiguse kasutamise ajal. Selline õigus hõlmab artikli 46 lõike 5 kohaselt kahte perioodi: 
a)	kaebuse esitamise tähtaja (ehk VRKS-i järgi kümne päeva) möödumiseni (direktiivis „lõikes 4 sätestatud tähtajani“) ja 
b)	kaebuse esitamise korral kuni kaebuse suhtes otsuse tegemiseni. 
Nii sätestatakse kavandatavas § 251 lõikes 2, et isikul on rahvusvahelise kaitse menetluses tehtud otsuste vaidlustamisel edasikaebemenetluse ajal kõik VRKS-s sätestatud õigused ja kohustused, sealhulgas õigus viibida Eesti territooriumil kuni lõpliku otsuse tegemiseni. Teisisõnu on taotlejal kohtumenetluse ajal kõik VRKS-is sätestatud õigused ja kohustused. 
Kavandatava § 251 lõikes 3 sätestatakse artikli 46 lõike 6 eeskujul erandjuhtumid, mil isikul edasikaebemenetluse (eelnõu järgi esimese astme kohtu menetluse) või kaebetähtaja möödumiseni automaatset riigis viibimise õigust ei ole, vaid kaebemenetluse lõppemiseni riiki jäämise üle võib otsustada kohus. Samasuguse erandi tegemise võimaluse näeb ette ka Dublini määruse artikli 27 punkti 3 alapunkt c ning artikli 46 punkt 9 sätestab otsesõnu, et sama artikli punktide 5, 6 ja 7 kohaldamine ei mõjuta Dublini määruse artikli 26 kohaldamist. Sellest tulenevalt on VRKS-i § 251 lõike 3 loetelus lisaks artikli 46 punktis 6 sätestatud juhtudele ka Dublini määruse alusel tehtud väljasaatmisotsuse vaidlustamine. VRKS-i § 251 lõikes 3 nimetatud juhtudel ei otsusta kohus kaebuse sisu üle, vaid viibimisõiguse üle edasikaebemenetluse (esimese astme kohtu menetluse) ajal. Automaatne viibimisõigus puudub kõnesoleva lõike punkti 1 alusel peaaegu kõigil VRKS-i § 20 lõikes 2 nimetatud juhtudel ehk juhtudel, mil taotlus loetakse ilmselgelt põhjendamatuks. Punkti 2 kohaselt ei ole isikul automaatset viibimisõigust, kui ta vaidlustab otsust, millega taotlus jäeti VRKS-i § 21 lõike 1 punkti 1, 2 või 4 alusel läbi vaatamata. Punkti 3 kohaselt otsustab isiku viibimisõiguse üle kohus, kui isik vaidlustab taotluse, mis on tagasi lükatud VRKS-i § 23 lõike 3 või 6 alusel ehk taotluse tagasivõtmise või sellest loobumise korral. Punkti 4 kohaselt puudub isikul automaatne viibimisõigus ja selle üle otsustab kohus, kui isik vaidlustab Dublini määruse alusel tehtud väljasaatmise otsuse. 
Kavandatavas § 251 lõikes 4 sätestatakse, et rahvusvahelise kaitse taotlemine ja rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsuse vaidlustamine ei anna taotlejale õigust taotleda tähtajalist elamisluba välismaalaste seaduse alusel.  
Menetlusliku selguse loomiseks sätestatakse kavandatavas § 251 lõikes 5, et kohtumenetluse ajal Eestis viibimise õiguse üle otsustamiseks teeb kohus määruse.
Artikli 46 lõiget 7 kohaldatakse direktiivi järgi ainult juhul, kui lõiget 6 kohaldatakse piiril tehtud otsuste suhtes. Direktiivi eestikeelsest tõlkest – „Punkti 6 kohaldatakse üksnes artiklis 43 osutatud menetluste suhtes […]“ – jääb mulje, et lõikes 6 sätestatud erandeid võib kohaldada üksnes piiril (artiklis 43 on reguleeritud piirimenetlust). Inglisekeelsest versioonist võib siiski välja lugeda, et lõige 7 mitte ei piira lõike 6 kohaldamist üksnes piirijuhtumitele, vaid seab selliseks puhuks lisatingimused. Teisisõnu, lõikes 6 nimetatud võimalust piirata isiku automaatset edasikaebemenetluse ajal riigis viibimise õigust ja anda kohtule õigus selle üle otsustada saab piiril tehtud otsuste puhul kasutada üksnes siis, kui järgitakse lõike 7 punktides a ja b nimetatud tingimusi. Kui nimetatud tingimusi ei ole järgitud, kohaldub viibimisõigusele lõige 5 ehk automaatne õigus riiki jääda kuni kaebuse läbi vaatamiseni. 
Seetõttu sätestatakse kavandatava § 251 lõikes 6, et lõike 3 punktide 1–3 kohaldamisel piiril tehtud otsuste suhtes tagatakse, et taotlejale on võimaldatud lisaks VRKS-i § 10 lõike 2 punktides 1–4 nimetatud õigustele (mis hõlmavad direktiivis sätestatud vajaliku tõlke ja õigusabi andmise nõude) 10 päeva, et valmistada ette taotlus ja esitada kohtule argumendid. Eelnõu koostajad ei pea vajalikuks sätestada VRKS-is artikli 46 lõike 7 punktis b sätestatud tagatist, et kohus vaatab lõikes 6 nimetatud taotluse läbi, tuginedes faktidele ja õigusaktidele, kuna Eesti kohtud lähtuvad igal juhul faktidest ja õigusaktidest ning vajalikud kohtumenetlusega seonduvad üldised garantiid, sealhulgas uurimispõhimõte, on piisava põhjalikkusega sätestatud halduskohtumenetluse seadustikus. 
Artikli 46 lõige 8 sätestab, et isikul on õigus jääda riiki kuni lõigetes 6 ja 7 reguleeritud viibimisõiguse üle otsuse tegemiseni. Seega ka juhul, kui esineb punktis 6 nimetatud erandjuhtum ning otsuse viibimisõiguse üle teeb kohus, võib isikule lahkumisettekirjutuse teha ja ta välja saata alles pärast seda, kui kohus on teinud viibimisõiguse kohta negatiivse otsuse. Kõnesolev regulatsioon kajastub kavandatava § 251 lõike 3 viimases lauses ning lõike 4 esimeses lauses. 
Artikli 46 lõike 11 kohaselt võib liikmesriik määrata kriteeriumid, millal võib eeldada, et isik on kaebeõigusest loobunud. Kavandatavas § 251 lõikes 6 sätestatakse, et taotlejal on õigus kaebusest loobuda halduskohtumenetluse seadustikus sätestatud korras ning et loobumist võib eeldada, kui taotleja keeldub andmast kohtule selgitusi, andmeid, enda valduses olevaid dokumente ning muid tõendeid, millel võib olla tähtsust kaebuse menetlemisel, (punkt 1) või taotleja ei ole kohtu korduval kutsel ilmunud istungile või muule menetlustoimingule (punkt 2). Halduskohtumenetluse seadustiku alusel võib kaebusest loobuda nii halduskohtu, ringkonnakohtu kui ka Riigikohtu menetluse ajal. Erinevalt VRKS-i kavandatava § 23 lõikes 2 sätestatud taotlusest loobumise regulatsioonist sätestatakse kaebusest kaudse loobumise kohta, et punktis 1 või 2 nimetatud asjaolu esinemisel võib eeldada (mitte „eeldatakse“), et kaebusest on loobutud, jättes sellega kohtule laia diskretsiooniruumi otsustada igal konkreetsel juhul, kas seda sätet rakendada. 
Eelnõu § 1 punkti 43 järgi tunnistatakse kehtetuks VRKS-i §-d 26 ja 27. VRKS-i §-s 26 sisalduv regulatsioon lahkumisettekirjutuse täitmise kohta sisaldub VSS-is, millele kavandatavas § 25 lõikes 21 ka viidatakse. VRKS-i §-s 27 sisalduv Euroopa Liidu määruse või välislepingu alusel isiku väljaandmise kohta käiv regulatsioon ei ole praegu asjakohane. Nagu eespool selgitatud (vaata eelnõu § 1 punkti 35 selgitusi), soovitakse Dublini määruse alusel väljasaatmisel lahkumisettekirjutuse vormi siiski kasutada, kuid selle kasutamise alused ja teatud juhtudel ka kord tulenevad eriseadustest või nagu Dublini määruse puhul, ka otsekohalduvast määrusest. 
Eelnõu § 1 punkti 44 järgi täiendatakse VRKS-i §-ga 311, millega sätestatakse nn perekonnaühtsuse põhimõte. Täiendus tuleneb vastuvõtutingimuste direktiivi artiklist 12, artikli 23 lõikest 5 ja artikli 25 lõikest 2. Kavandatava § 311 lõikes 1 sätestatakse, et perekonnad majutatakse kokku. Lõikes 2 täpsustatakse, et taotlejate alaealised lapsed või alaealised taotlejad majutatakse koos oma vanematega, nende vallaliste alaealiste õdede ja vendade või eestkostjaga tingimusel, et see on alaealise parimates huvides. Selles sättes on ühendatud kehtiva VRKS-i § 62 lõige 3 ja vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 23 lõige 5: taotlejate alaealised lapsed või alaealised taotlejad majutatakse koos oma vanematega, nende vallaliste alaealiste õdede ja vendade või nende eest vastutava täiskasvanud isikuga tingimusel, et see on asjaomase alaealise parimates huvides. Erinevalt kehtiva VRKS-i sättest nõuab direktiiv taotlejate paigutamisel perekonnaühtsuse põhimõttega arvestamist kõigi alaealiste puhul. Artikli 23 lõige 5: „Liikmesriigid tagavad, et taotlejate alaealised lapsed või alaealised taotlejad majutatakse koos oma vanematega, nende vallaliste alaealiste õdede ja vendade või nende eest asjaomase liikmesriigi õiguse või tavade kohaselt vastutava täiskasvanud isikuga, tingimusel et see on asjaomase alaealise parimates huvides.“ 
Kavandatava § 311 lõikes 3 sätestatakse, et erivajadusega täiskasvanud ülalpeetav taotleja paigutatakse võimaluse korral koos tema eestkostjaga, kes juba viibib Eestis. Selle regulatsiooniga konsolideeritakse ka mõned praegu majutuskeskuse, PPA ametiruumide ja kinnipidamiskeskuse sisekorraeeskirjades sisalduvad sätted, mistõttu muudetakse eelnõu järgi VRKS-i §-des 2 ja 3 ka majutuskeskuse ja PPA ametiruumide sisekorraeeskirjade vastavaid sätteid.
Eelnõu § 1 punkti 45 järgi täiendatakse VRKS-i § 34 lõikega 21, sätestades, et sama paragrahvi lõike 2 punktis 3 nimetatud juhul teeb otsuse lubada taotlejal elada väljaspool majutuskeskust majutuskeskuse juhataja, kooskõlastades otsuse PPA-ga. Muudatusega kaotatakse majutuskeskuse ja PPA hinnangul tarbetu topeltmenetlus, mille puhul peab PPA iga kord läbi viima loa andmise menetluse, kuigi tegelikult lähtutakse loa andmisel majutuskeskuse juhataja ettepanekust. 
Eelnõu § 1 punkti 46 järgi täiendatakse VRKS-i § 34 lõiget 6 punktiga 4, mis annab aluse lubada taotlejal viibida öisel ajal väljaspool majutuskeskusest lisaks kehtivas seaduses sätestatule taotleja põhjendatud taotluse alusel, milles on märgitud tema kontaktandmed ja viibimisaadress. Muudatuse põhjus on see, et kehtivas seaduses kehtestatud kolm alust isikul majutuskeskusest eemalviibimise lubamiseks on ebaproportisonaalselt kitsad. 
Eelnõu § 1 punkti 47 järgi täiendatakse VRKS-i § 34 lõikega 61, mis sätestab, et sama paragrahvi lõike 6 punktides 3 ja 4 nimetatud juhul antakse luba viibida öisel ajal majutuskeskusest väljaspool kuni kolmeks ööpäevaks ning vajaduse korral võib seda sama päevade arvu võrra pikendada. 
Eelnõu § 1 punkti 48 järgi täiendatakse VRKS-i § 36 lõigetega 7 ja 8. Täiendus on vajalik, et viia materiaalsete vastuvõtutingimuste piiramise regulatsioon kooskõlla vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 20 lõikega 5, mille kohaselt tuleb tagada, et materiaalsete vastuvõtutingimuste piiramise otsus tehakse iga juhtumi puhul eraldi, objektiivselt ja erapooletult ning seda põhjendatakse. Samuti on selles punktis rõhutatud, et selline otsus tehakse asjaomase isiku eriolukorda arvesse võttes, eriti artikliga 21 hõlmatud ehk erivajadusega isikute puhul, pidades kinni proportsionaalsuse põhimõttest. Samuti sätestab kõnealune lõige, et liikmesriigid tagavad igal juhul juurdepääsu vältimatu abi teenustele ning tagavad kõikidele taotlejatele inimväärse elatustaseme. Selle sätte kontekstis mõistetakse inimväärse elatustaseme all isikule toetuse võimaldamist kehtiva toimetulekupiiri ulatuses. Kui § 36 lõike 2 või 3 alusel toetuse või muu teenuse äravõtmise tulemusel ei oleks inimväärne elatustase tagatud, siis ei ole piiramine lubatud. Kirjeldatud regulatsioon sätestatakse VRKS-i § 36 lõikes 7. 
Tagamaks inimväärne elatustase igal juhul ja tegelikult, on kavandatava § 36 lõike 8 alusel võimalik ennistada materiaalsed vastuvõtutingimused taotleja vastava avalduse alusel, milles ta näitab oma olukorra muutumist. See tähendab, et isik saab materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamise või äravõtmise vaidlustada HMS-i § 65 lõigete 2 ja 3 alusel, mis reguleerivad haldusakti kehtetuks tunnistamist isiku kasuks. See täiendus on vajalik ka artiklist 26 tulenevalt, mille kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et hüvede andmise, tühistamise või kitsendamisega seotud otsuste või artikli 7 kohaste (elukoha ja liikumisvabadusega seonduvad) otsuste vastu, mis mõjutavad taotlejaid individuaalselt, võib esitada edasikaebuse siseriiklikus õiguses ettenähtud korra kohaselt. 
Eelnõu § 1 punktides 49 ja 50 kavandatavad muudatused tulenevad vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 8 lõike 3 punktist f ja Dublini määruse artikli 28 lõikest 2, mille kohaselt võib isikuid Dublini määruse alusel üleandmismenetluse täideviimise tagamiseks kinni pidada, kui on oht, et isikud võivad põgeneda, hinnates igat juhtumit eraldi ning juhul, kui kinnipidamine on proportsionaalne ja muid, leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada. Leebemate vahendite ammendatuse, proportsionaalsuse ja juhtumipõhise hindamise nõuded on sätestatud VRKS-i § 361 lõikes 1. Sama paragrahvi lõige 2 sätestab ammendava loetelu alustest, millal isiku võib kinni pidada. 
Eelnõu § 1 punkti 51 järgi täiendatakse VRKS-i § 363 lõikega 5, milles vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 10 lõikest 4 tulenevalt sätestatakse, et taotleja kinnipidamise korral võimaldatakse tal lisaks VSS-i §-s 2610 nimetatud isikutele suhelda ka oma perekonnaliikmetega. 
Eelnõu § 1 punkti 52 järgi tunnistatakse kehtetuks VRKS-i §-d 40, 41 ja 42. Nimetatud sätted reguleerivad elamisloa andmisest keeldumist, keeldumise otsusese sisu ja selle alusel lahkumisettekirjutuse tegemist. VRKS-i § 37 sätestab, et elamisluba antakse isikule juhul, kui tuvastatakse pagulasseisund või täiendava kaitse seisund ning kui isikut tunnustatakse pagulasena või täiendava kaitse saajana ehk teisisõnu, kui tema rahvusvahelise kaitse taotlus rahuldatakse. Elamisloa andmine või selle andmisest keeldumine ei ole asjakohane, kui isiku taotluse suhtes tehakse tagasilükkav otsus – sellisel juhul puudub a priori alus elamisloa andmiseks ning selle kohta eraldi otsust ei ole vaja teha. VRKS-i §-s 40 on aga loetletud elamisloa andmisest keeldumise alustena tegelikkuses otsuse tagasilükkamiseks aluseks olevad tingimused. Lahkumisettekirjutuse tegemisele kohaldub rahvusvahelise kaitse menetluses VRKS-i § 25 lõige 2, mida kõnesoleva eelnõu järgi muudetakse, ning VRKS-i § 42 ei ole selle regulatsiooniga kooskõlas. Kõnealused sätted on seega mitte ainult ebavajalikud, vaid ka VRKS-i muude sätetega vastuolus ja tekitavad segadust. 
Eelnõu § 1 punkti 53 järgi tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 49 lõige 8, kuna rahvusvahelise kaitse kehtetuks tunnistamise vaidlustamine on reguleeritud VRKS-i kavandatavas §-s 251 ja § 31. 
Eelnõu § 1 punkti 54 tunnistatakse kehtetuks VRKS-i § 51 lõige 4. Kui menetlus on lõppenud ja otsus jõustunud, siis ei ole isik enam taotleja, mistõttu ei saa tal siis enam olla ka rahvusvahelise kaitse taotleja tunnistust.
Eelnõu § 1 punkti 55 järgi täiendatakse VRKS-i § 55 lõikega 3. Muudatus tuleneb ajutise kaitse direktiivi artikli 21 lõikest 2, mis on Eestil üle võtmata ja mis seab liikmesriikidele kohustuse vaadata selliste isikute, kelle ajutine kaitse ei ole lõppenud ja kes on saanud ajutise kaitse alusel elamisloa ning kasutanud vabatahtliku tagasipöördumise õigust, Eestisse tagasipöördumise taotlusi läbi lihtsustatud korras. 
Eelnõu § 1 punkti 56 järgi täiendatakse VRKS-i § 62 lõikega 21, sätestades, et sama paragrahvi lõike 2 punktis 3 nimetatud juhul teeb otsuse lubada taotlejal elada väljaspool majutuskeskust või Sotsiaalministeeriumi määratud kohta majutuskeskuse juhataja, kooskõlastades otsuse PPA-ga. Muudatusega kaotatakse majutuskeskuse ja PPA hinnangul tarbetu topeltmenetlus, mille puhul peab PPA iga kord läbi viima loa andmise menetluse, kuigi tegelikult lähtutakse loa andmisel majutuskeskuse juhataja ettepanekust. 
Eelnõu § 1 punkti 57 järgi täiendatakse VRKS-i §-ga 641 taotleja erivajadusega arvestamise kohta. Eestil on üle võtmata ajutise kaitse direktiivi artikli 13 lõige 4, mille kohaselt annavad liikmesriigid vajalikku meditsiinilist ja muud abi ajutist kaitset saavatele erivajadustega isikutele, näiteks saatjata alaealistele või piinamise, vägistamise või muu raske psühholoogilise, füüsilise või seksuaalse vägivalla ohvritele. Kuna erivajadusega arvestamine ei erine millegi poolest rahvusvahelise kaitse taotlejate ja ajutise kaitse alusel elamisloa taotlejate puhul, viidatakse siin eelnõus kavandatud §-le 151, mis reguleerib taotleja erivajaduse arvestamist rahvusvahelise kaitse menetluses. 
Eelnõu § 1 punkti 58 järgi muudetakse VRKS-i § 66. Selle paragrahvi täiendamine tuleneb ajutise kaitse direktiivi artikli 26 lõigetest 1–4 isiku üleviimise kohta teise riiki, mis on Eestil üle võtmata. Sätted täpsustavad ajutise kaitse saaja üleviimist ühest liikmesriigist teise. 
Eelnõu § 1 punktide 59 ja 60 järgi tehakse normitehniline muudatus, mille kohaselt asendatakse VRKS-i § 75 lõikes 61 sõna „üldharidussüsteemile“ sõnaga „üldharidusele“ ja § 75 lõikes 62 asendatakse sõna „haridussüsteemile“ sõnaga „haridusele“. 
Eelnõu § 1 punkti 61 järgi muudetakse seaduse normitehnilist märkust direktiivi uuesti sõnastatud redaktsioonidest lähtuvalt. 
Eelnõu §-de 2–4 ja 6 järgi muudetakse vastavalt isikut tõendavate dokumentide seadust, riigipiiri seadust, tööturuteenuste ja -toetuste seadust, väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seadust, välismaalaste seadust ja õiguskantsleri seadust. Muudatused on seotud eelnõu § 1 punktiga 1, mille kohaselt asendatakse sõna „varjupaik“ läbivalt sõnadega „rahvusvaheline kaitse“. Paragrahvis 3 muudetakse lähtuvalt eelnõust ka viide VRKS-i sätetele ning punktis 1 parandatakse ebatäpsus, lisades sõnade „ajutise kaitse“ järele sõna „alusel“. 
Eelnõu § 5 järgi täiendatakse kehtivat põgenemisohu mõistet. Nimelt EL liikmesriikidele on jäetud õigus põgenemisohu mõiste ise sisustada. Võttes aluseks teiste riikide (Saksamaa, Prantsusmaa, Tšehhi, Hollandi) praktika ning Euroopa Komisjoni soovitused, kehtestati 1. oktoobril 2013 väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seaduses objektiivsed kriteeriumid, mis annavad alust arvata, et kolmanda riigi kodanik, kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust, võib põgeneda. Eelnõuga täiendatakse põgenemisohu kriteeriumeid, et võimaldada välismaalase, kes on omavoliliselt ja liikmesriigi loata lahkunud teise liikmesriiki, tagasisaatmist vastutavasse liikmesriiki Dublini määruse või Euroopa Liidu riikide vahelist rännet puudutavate muude õigusaktide (nt direktiivide 2014/66/EL, 2009/50/EÜ) alusel. 
Eelnõu § 7 kohaselt jõustub eelnõu seadusena 2016. aasta 2. veebruaril. Seaduse jõustumine on ette nähtud hilisemaks ajaks kui direktiivides sätestatu, kuna eelnõuga kavandatavate muudatuste rakendamine eeldab infotehnoloogilist lahendust, mille valmimine direktiivides sätestatud ajaks (20. juuli 2015) ei ole võimalik. 
4.	 Eelnõu terminoloogia 

Eelnõus võetakse kasutusele õigusterminid „erivajadusega taotleja“, „lõplik otsus“ ning muudetakse terminit „taotleja“. Termineid on eelnõus selgitatud. Termin „varjupaigataotlus“ asendatakse terminiga „rahvusvahelise kaitse taotlus“ ja muudetakse ka selle termini sisu, määratledes menetlustingimuste direktiivist lähtuvalt, millisest hetkest rahvusvahelise kaitse menetluse algab ja lõpeb. 

5.	 Eelnõu vastavus Euroopa Liidu õigusele 

Eelnõu on välja töötatud, lähtudes Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivist 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta ja direktiivist 2013/33/EL rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuete kohta.
Menetlustingimuste direktiivi artiklite 1–30, artikli 31 lõigete 1, 2 ja 6–9, artiklite 32–46, artiklite 49 ja 50 ning I lisa järgimiseks vajalikud sätted tuleb nende kohaldamisel siseriiklikusse õigusesse üle võtta  20. juuliks 2015. aastal. Menetlustingimuste direktiivi artikkel 31 lõigete 3, 4 ja 5 järgimiseks vajalikud sätted tuleb nende kohaldamisel siseriiklikusse õigusesse üle võtta 20. juuliks 2018. aastal. 
Vastuvõtutingimuste direktiivi artiklite 1–12, 14–28 ja 30 ning I lisa järgimiseks vajalikud sätted tuleb nende kohaldamisel siseriiklikusse õigusesse üle võtta 20. juuliks 2015. aastal. Vastuvõtutingimuste direktiivi artiklite 13 ja 29 järgimiseks vajalikud sätted tuleb nende kohaldamisel siseriiklikusse õigusesse üle võtta 21. juuliks 2015. aastal.
Euroopa Liidu Parlamendi ja nõukogu vastuvõtutingimuste direktiivi ja menetlustingimuste direktiivi sätete ning välismaalaste seaduse muutmise seaduse eelnõu võrdlustabel on lisatud seletuskirjale. 

Eelnõu on kooskõlas Euroopa Liidu õigusega. 

6.	Seaduse mõjud 
Direktiivide jõustumise põhieesmärk on muuta Euroopa Liidu varjupaigasüsteem tervikuna tõhusamaks ning ühtlustada Euroopa Liidu liikmesriikide praktikat. Sidusrühmadega (liikmesriigid, valitsusvälised organisatsioonid jm) peetud konsultatsioonide tulemusel jõudis Euroopa Komisjon direktiivide väljatöötamisel seisukohale, et mitmed varasemate direktiividega paika pandud miinimumnõuded nii rahvusvahelise kaitse taotluste menetlemisele kui ka rahvusvahelise kaitse taotleja vastuvõtmisele on ebapiisavad, ei ole piisavalt ühtlustatud ning neil on isegi negatiivne mõju rahvusvahelise kaitse otsuste tegemise kvaliteedile ja menetluse tulemuslikkusele. Direktiivide ülevõtmisel Eestis rahvusvahelise kaitse õigus ühtlustub senisest enam teiste Euroopa Liidu liikmesriikide õigusega ning rahvusvaheliste standardite ja kohtupraktikaga. Täpsemalt muudavad eelnõuga kavandatavad muudatused rahvusvahelise kaitse tegemise otsused kiiremaks ja kvaliteetsemaks ning kehtiva regulatsiooni selgemaks. 

Kuna Eestis on rahvusvahelise kaitse taotlejate arv võrreldes teiste liikmesriikidega olnud seni väike on oluline märkida, et eelnõu jõustumisega kaasnevate muudatuste mõju on väike ning positiivne. 

Tabel. Rahvusvahelise kaitse taotlejate ja saajate arv ajavahemikul aastatel 2008–2015 (2015. aasta andmed on esitatud 31.03.15 seisuga)

1.	Mõju avaldav muudatus: parandatakse saatjata alaealiste seniseid tagatisi rahvusvahelise kaitse menetluses

Valdkond: mõju riigiasutustele 

Mõju sihtrühm: saatjata alaealised
Mõju kirjeldus ja olulisus 
Eelnõus pööratakse erilist tähelepanu saatjata alaealistele. Nimelt võib piisava põhjenduseta juhtumite puhul saatjata alaealistega läbiviidavates rahvusvahelise kaitse menetluses kasutada kiirmenetlust. Nimetatud menetluste kohaldamiseks on selged eeskirjad, et vältida hästi põhjendatud juhtumite hõlmamist. Kuna rahvusvahelist kaitset taotlevate saatjata alaealiste puhul on selgelt ja ammendavalt paika pandud konkreetsed alused, mille puhul kohaldatakse kiirendatud menetluste piiranguid, on muudatuse mõju positiivne. Sihtrühmale ebasoovitavate mõjude kaasnemise riski ei ole.
2.	Mõju avaldav muudatus: erivajadustega taotleja hindamine ja selle arvestamine 
Mõju kirjeldus ja olulisus 
Eelnõu järgi sätestatakse seaduses esmalt erivajadustega isikute definitsioon. Lisaks luuakse kohustus, millega tagatakse, et erivajadustega isikutele toe andmisel võetakse kogu rahvusvahelise kaitse menetluse jooksul arvesse nende erivajadusi ja nähakse ette nende olukorra asjakohane jälgimine. Eelnõu järgi saavutatakse olukord, kus erivajadustega isikute vastuvõtmine on rahvusvahelise kaitse taotlejaga kokku puutuvate haldusorganite ja isikute esmane eesmärk, et tagada selliste isikute vastuvõtmisel spetsiaalselt nende vastuvõtmise erivajaduste arvesse võtmine. Regulatsiooni tulemusena võib suureneda rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmisega tegeleva majutuskeskuse töötajate töökoormus. Eelnõu seadusena jõustumisega kaasneb vajadus muuta Sotsiaalministeeriumi ja AS-i Hoolekandeteenused vahel sõlmitud rahvusvahelise kaitse taotlejate majutuskeskuseteenuse halduslepingut taotlejate erivajaduse hindamise ja arvestamise kohustusega seonduvalt. Eelnõu seadusena jõustumisega kaasneb ka vajadus koostada rahvusvahelise kaitse taotlejate erivajaduse hindamise metoodika või muu instrument ning võimaldada majutuskeskuse töötajatele ja majutuskeskuse lepingulistele partneritele metoodika kasutamise koolitust.
Vastuvõtuerivajadus ja menetluserivajadus on küll uued terminid, kuid nende kohta käiv regulatsioon sisaldub VRKS-is juba praegu. Seega on muudatuse ebaoluline ning sihtrühmale ebasoovitavate mõjude kaasnemise riski ei ole.
3.	Mõju avaldav muudatus: muudatused rahvusvahelise kaitse menetluste läbiviimisel
Valdkond: mõju riigiasutustele 
Mõju sihtrühm: rahvusvahelise kaitse taotlejad 

Mõju kirjeldus ja olulisus 
Eelnõu järgi seatakse menetlevale haldusorganile kohustus registreerida esmane sooviavaldus kolme tööpäeva jooksul selle esitamisest arvates. Kui rahvusvahelise kaitse taotluse esitab suur hulk isikuid ühel ajal, on õigus registreerida taotlused kümne päeva möödumisel nende esitamisest arvates. Lisaks on eelnõu järgi piiratud rahvusvahelise kaitse menetluse aega, mis ei kesta tavapäraselt rohkem kui kuus kuud. 

Samuti on kehtiva VRKS-i aluseid mõningal määral muudetud, luues muu hulgas kinnise ja ammendava loetelu juhtudeks, mil taotlust saab pidada selgelt põhjendamatuks, alustest, millal on võimalik vaadata taotlus läbi kiirkorras, ja alustest, kus taotluse võib jätta läbivaatamata. 

Lisaks on võrreldes eelmise direktiiviga muudetud punkti, mis puudutab korduvaid taotlusi. Kui varem võis taotluse vastuvõetamatuks tunnistada, kui taotleja esitas samasuguse taotluse pärast lõpliku otsuse tegemist, siis uues sõnastuses on täpsustatud, et vastuvõetamatuse põhjusele võib tugineda juhul, kui korduva taotluse esitamisel ei esitata uusi tõendeid. 

Kuna nii rahvusvahelise kaitse sooviavalduse registreerimisele kui ka menetluse pikkusele on seatud konkreetne ajaline piirang, muudetakse rahvusvahelise kaitse menetlust kiiremaks ja tõhusamaks ning välistatakse olukorrad, kus isik saadetakse tagasi tema päritoluriiki, kus teda ähvardaks oht tema elule või tervisele. Samuti paranevad menetleva haldusorgani võimalused, et tulla toime süsteemi kuritarvitavate taotlustega, eelkõige sama isiku esitatavate kordustaotlustega. Kaitset mittevajav isik ei saa enam lõputult vältida väljasaatmist, esitades pidevalt uusi rahvusvahelise kaitse taotlusi. Muudatuse mõju on positiivne, sihtrühmale ebasoovitavate mõjude kaasnemise riski ei ole.

4.	Mõju avaldav muudatus: muudatused selles, kui kauaks võib rahvusvahelise kaitse taotleja pärast haldusorgani poolt negatiivse otsuse tegemist Eestisse jääda 

Valdkond: mõju riigiasutustele 
Mõju sihtrühm: rahvusvahelise kaitse taotleja

Mõju kirjeldus ja olulisus 
Eelnõu järgi muudetakse esiteks kehtiva VRKS-i regulatsiooni osas, mis puudutab rahvusvahelise kaitse taotleja õigust jääda Eesti territooriumile perioodiks, mille jooksul võib ta esitada kaebuse negatiivse haldusorgani tehtud otsuse peale. Teiseks muudetakse VRKS-i regulatsiooni osas, et taotlejal on õigus jääda Eesti territooriumile perioodiks, mil kohus teeb otsuse.

Seega nähakse eelnõus ette regulatsioon, mille kohaselt on taotlejal õigus jääda asjaomasesse liikmesriiki seni, kuni tehakse otsuse õiguskaitsevahendi kohta. Selline õigus hõlmab kahte perioodi: 
a) kaebuse esitamise tähtaja möödumiseni ja 
b) kaebuse esitamise korral kuni kaebuse suhtes otsuse tegemiseni.

Lisaks nähakse eelnõus ette erandjuhtumid, mil isikul edasikaebemenetluse või kaebetähtaja möödumiseni automaatset riigis viibimise õigust ei ole, vaid kaebemenetluse lõppemiseni riiki jäämise üle võib otsustada kohus. 

Seega tagatakse nende muudatustega rahvusvahelise kaitse taotlejale kehtivast regulatsioonist selgemad ja kõrgemad standardid tõhusama õiguskaitsevahendi tagamiseks. Nii tagatakse senisest suurem selgus ja täpsus ning ühtlasi vähendatakse võimalikke juhtumeid, mis jõuaksid Euroopa Inimõiguste Kohtusse ja kokkuvõttes tekitaksid õiguslikku ebakindlust. Muudatuse mõju on positiivne, sihtrühmale ebasoovitavate mõjude kaasnemise riski ei ole.

5.	Mõju avaldav muudatus: rahvusvahelise kaitse taotleja õiguslikus staatuse muudatus

Valdkond: mõju riigiasutustele 
Mõju sihtrühm: rahvusvahelise kaitse taotleja

Mõju kirjeldus ja olulisus 
Kehtiva VRKS-i kohaselt ei loeta välismaalast, kelle suhtes on PPA negatiivse otsuse teinud, enam rahvusvahelise kaitse taotlejaks. Muudatusega täpsustatakse rahvusvahelise kaitse taotleja terminit, sidudes taotleja staatuse taotluse kohta tehtud otsuse jõustumisega. Kehtiv seadus ei ole uuesti sõnastatud menetlusdirektiivi regulatsiooniga kooskõlas, kuna seob taotleja termini PPA poolt otsuse tegemisega, jättes tähelepanuta, et see otsus ei pruugi olla lõplik ehk jõustunud. Seega tuleb Eesti rahvusvahelise kaitse menetluse kontekstis lugeda isik taotlejaks niikaua, kuni on jõustunud PPA otsus või kui isik otsuse edasi kaebab, halduskohtu otsuse tegemiseni. Kui isik vaidlustab PPA tehtud otsuse selleks ettenähtud tähtaja jooksul, teeb lõpliku otsuse kohus ning otsus on lõplik siis, kui kohtuotsus on jõustunud. 

Muudatuse tulemusena on VRKS-i vastav regulatsioon direktiividega kooskõlas ning loob õigusselguse selles, millal käsitatakse isikut rahvusvahelise kaitse taotlejana, kellele laienevad rahvusvahelise kaitse menetlusega seonduvad õigused ning sellest tulenevad kohustused. Muudatuse mõju on positiivne, sihtrühmale ebasoovitavate mõjude kaasnemise riski ei ole. 

6.	Mõju avaldav muudatus: rahvusvahelise kaitse taotlejate erivajaduste hindamise arvesse võtmine ja rahvusvahelise kaitse menetluste läbiviimine

Valdkond: mõju riigiasutustele 
Mõju sihtrühm: rahvusvahelise kaitse taotlejatega kokkupuutuvad ametnikud ja töötajad vastavad vajalikele kompetentsinõuetele

Mõju kirjeldus ja olulisus: 
Eelnõu seadusena jõustumiseks on vaja tagada, et rahvusvahelise kaitse taotlejatega kokkupuutuvate ametnike ja töötajate teadmised vastaksid vajalikele kompetentsinõuetele. Selleks on vaja täiendada ametnike teadmisi ja praktilisi vastuvõtu- ning menetlusoskuseid eesmärgiga saavutada olukord, kus taotlused oleksid jätkuvalt põhjalikult ja kiirelt läbivaadatud. Lisaks on muudatuse tõttu vaja PPA-l arendada menetlusinfosüsteemi ja muuta teatud tööprotsesse. Muudatuse mõju on positiivne, sihtrühmale ebasoovitavate mõjude kaasnemise riski ei ole. Samuti on muudatustega kaasneva mõju ulatus ja avaldumise sagedus PPA töökorraldusele väike.

7.	Seaduse rakendamise eeldatavad kulud ja tulud 

Eelnõuga kavandatud muudatuste rakendamiseks on vaja arendada PPA kodakondsus- ja migratsiooniosakonna menetlusinfosüsteemi, täiendada koolitusmaterjale, ametite siseseid menetlusjuhendeid, koolitada rahvusvahelise kaitse menetluse ja taotlejate vastuvõtuga tegelevaid ametnikke ning rahvusvahelise kaitse saajate majutuskeskuse töötajaid ja majutuskeskuse lepingupartnereid, kes pakuvad teenuseid rahvusvahelise kaitse taotlejatele (nt tervishoiutöötajad, psühholoogid, keeleõpetajad jne), samuti rahvusvahelise kaitse valdkonnas tegutsevaid partnerorganisatsioone. 

Taotleja erivajadusest tulenevate teenuste osutamise korraldamisel peab rahvusvahelise kaitse taotlejate majutuskeskus lähtuma konkreetse taotleja vajadustest, teenuse osutamisele eelneb taotleja erivajaduse hindamine. Juhtudeks, mil taotleja vajab oma terviseseisundist, vanusest, perekonnaseisust (nt laps, üksikvanem alaealise lapsega jms) jne tulenevalt lisateenuseid või tegemist on inimkaubanduse ohvriga, on kulud erivajadusest tulenevate teenuste osutamiseks juba praegu eelarvesse planeeritud ja vastavad teenused rahvusvahelise kaitse taotlejale tagatud. Lisateenuste osutamiseks vajalikud kulutused (näiteks abivahend, rehabilitatsiooniteenused) kaetakse Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondi perioodi 2014–2020 vahenditest. Pärast fondi perioodi lõppu tuleb taotleja erivajadusest tulenevate teenuste osutamist jätkata riigieelarvest. Selleks, et taotleja erivajadus võimalikult kiiresti pärast taotluse esitamist tuvastada ja võimaldada erivajadusest tulenev abi ja tugi, on Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondi perioodi 2014–2020 vahenditest kavandatud eraldada 30 000 eurot selleks vajaliku instrumendi väljatöötamiseks või mõne kasutusel oleva instrumendi kohandamiseks ja täiustamiseks. 

Eelnõuga kavandatavate muudatuste rakendamiseks tuleb tagada, et rahvusvahelise kaitse menetlusega kokku puutuvad PPA ametnikud oleksid teadlikud Euroopa Liidu ühtsetest põhimõtetest ja standarditest ning vastaksid direktiivides ettenähtud kompetentsinõuetele. Selleks on vaja korraldada koolitusi ja tõlkida Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti koolitusmoodulid. Selleks on Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondi perioodi 2014–2020 vahenditest kavandatud eraldada 170 000 eurot. Samuti tuleb koolitada rahvusvahelise kaitse taotleja vastuvõtmisega tegelevaid töötajaid, saatjata alaealisele teenuseid pakkuvate asutuste töötajaid ning rahvusvahelise kaitse tugiteenuseid pakkuvaid isikuid. Selleks on Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondi perioodi 2014–2020 vahenditest kavandatud eraldada ligikaudu 210 000 eurot.  
Eelnõu § 1 punktis 22 kavandatava VRKS-i § 15 täiendamine lõikega 11, mille teise lause kohaselt kaetakse taotleja arstliku läbivaatuse kulud riigieelarvest, ei too kaasa uusi kohustusi ega lisakulutusi. Kõnealused kulutused kaetakse ka praegu riigieelarvest. Tegu ei ole uue regulatsiooniga, vaid olemasoleva täpsustamisega menetlustingimuste direktiivist tulenevalt (vaata selgitust eespool). 
Eelnõu rakendamine eeldab infotehnoloogilisi arendustöid. Menetlustingimuste direktiivi ja vastuvõtutingimuste direktiivi rakendamiseks on vajalik arendada välja uus kodakondsus- ja migratsiooni valdkonna menetlusinfosüsteem, mille ettevalmistamine on juba töös. Infotehnoloogiliste arenduste läbiviimiseks on Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondist aastateks 2014–2020 kavandatud eraldada ligikaudu 470 000 eurot. 

Nii rahvusvahelise kaitse valdkonna koolituste kui ka infotehnoloogiliste arenduste abikõlblikkust on Euroopa Komisjon Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondi mitmeaastase siseriikliku programmi heakskiitmise protsessi raames kinnitanud. Kui nende valdkondade tegevusi on vajalik teostada ka Euroopa Liidu finantsperioodi lõppedes, nähakse rahalised vahendid ette PPA ja Siseministeeriumi infotehnoloogia- ja arenduskeskuse eelarvest. 

8.	Rakendusaktid 

Eelnõu § 1 punkti 24 kohaselt kehtestab VRKS-i § 18 lõikes 4 sätestatud selgituste andmise korra valdkonna eest vastutav minister määrusega. Väiksemad muudatused tehakse Siseministri määruses nr 47 „Politsei- ja Piirivalveameti ametiruumide sisekorra eeskiri“ ja Sotsiaalministri määruses nr 37 „Varjupaigataotlejate majutuskeskuse sisekorraeeskiri“, Sotsiaalministri määruses  nr 40  „Varjupaigataotleja ja väljasaadetava tervisekontrolli ja neile osutatavate tervishoiuteenuste riigieelarvest rahastamise ulatus ja kord“, Siseministri määruses nr 29 „Politsei- ja Piirivalveameti ametiruumides majutatavale varjupaigataotlejale toiduraha maksmise kord ja määrad“, Vabariigi Valitsuse määruses nr 162 „Pagulase ja täiendava kaitse saaja ning tema perekonnaliikme elamisloa taotlemise, andmise ja pikendamise ning kehtetuks tunnistamise kord, elamisloa taotlemisel esitatavate tõendite ja andmete loetelu ning elamisloa andmete elamisloakaardile kandmise kord“, Siseministri määruses nr 10 „Rahvusvahelise kaitse menetlustes andmete esitamise vormid“, Vabariigi Valitsuse määruses nr 180 „Riikliku rahvusvahelise kaitse andmise registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus“, Sotsiaalministri määruses nr 40 „Varjupaigataotleja ja väljasaadetava tervisekontrolli ja neile osutatavate tervishoiuteenuste riigieelarvest rahastamise ulatus ja kord“, 
Rakendusaktide eelnõu kavand on lisatud seletuskirjale.

9.	Seaduse jõustumine 

Seadus jõustub 2016. aasta 2. veebruaril.

10.	Eelnõu kooskõlastamine, huvirühmade kaasamine ja avalik konsultatsioon 

Eelnõu esitati eelnõude infosüsteemi (EIS) kaudu kooskõlastamiseks ministeeriumidele ning arvamuse avaldamiseks eelnõu koostamise protsessi kaasatud koostööpartneritele (International Organisation of Migration (IOM), MTÜ Eesti Pagulasabi, Johannes Mihkelsoni Keskus, Eesti Inimõiguste Keskus, Inimõiguste Instituut, ÜRO Pagulaste Ülemvolinik (UNHCR), PPA). Esitatud ettepanekute ja seisukohtade ning nendega arvestamise kohta koostatud tabel on lisatud seletuskirjale. 

Lisa 1